218 
vil meget hyppig saadanne nye opblussende stjerner faa en periodisk 
vexlende lysstyrke. 
Nebuloserne er yderst almindelige i verdensrummet. Man ser dem 
snart sagt overalt, hvor man retter kikkerten. De har endvidere oftest 
ganske kolossale dimensioner. Det kan derfor ikke undgaaes, at de 
hyppig gjennemkrydses af fremmede kloder; er disse store nok, slaar 
de sig igjennem, om det end kan tage gjerne 1000 aar, før de kom- 
mer ud igjen paa den anden side. Mindre himmellegemer stoppes 
derimod i farten og indfanges af nebulosen. Disse fremmede indvan- 
drede kloder koncentrerer lidt efter lidt nebulosestoffet omkring sig og 
voxer derved. Nebulosen forvandles efterhaanden til en stjernehob. 
I kikkerten ser man tydelig, hvorledes taagestoffet fortyndes omkring 
stjernerne i nebulosen. 
Dannelsen af planetsystemer som vort solsystem forklarer Arrhenius 
paa en meget simpel maade. I vort solsystem raader som bekjendt 
ganske mærkværdig ensartede forhold. Alle planeter og maaner be- 
væger sig jo omkring solen i noget nær samme plan og næsten alle 
i samme retning. For at forklare dette opstilledes den Kant-Laplace'ske 
hypotese, der udførlig er omtalt i ,Naturen* 1893. Der er gjort 
vægtige indvendinger mod denne hypotese. Specielt paafaldende er 
det, at Neptun- og Uranus-maanernes baneplan danner en saa stor 
vinkel med ekliptiken, samt at Neptun-maanen bevæger sig omkring 
sin centralklode modsat den almindelige bevægelsesretning i solsystemet. 
Arrhenius antager, at planetsystemet og andre lignende systemer 
er opstaaet af en centralnebulose, hvis dannelse er omtalt ovenfor. De 
kloder, som udenfra indvandrer og holdes tilbage i nebulosen, bliver 
lidt efter lidt revet med af nebulosens roterende bevægelse, og deres. 
bevægelse bliver noget nær cirkelformet rundt den centralklode, som 
befinder sig i nebulosens midtpunkt, og som ogsaa roterer i samme 
retning. Heraf kan man altsaa forklare sig den fælles bevægelsesret- 
ning i solsystemet. At afvigelser fra denne kan forekomme, kommer 
deraf, at bevægelsestilstanden ogsaa afhænger af den hastighed, hvor- 
med vedkommende klode kommer ind i nebulosen. 
Der er saaledes en stadig cirkelgang i universet; solerne og de 
mørke kloder tørner sammen, hvorved de delvis opløser sig i en ne- 
bulose. Ved dennes sammentrækning og ved koncentration af ind- 
vandrede himmellegemer, forvandler nebulosen sig atter i en stjernehob- 
eller et planetsystem o. s. V. 
