219 
Tyngdekraften og den gjensidige tiltrækning mellem himmel- 
legemerne søger at koncentrere stoffet i verden, men straaletrykket og 
himmellegemernes sammenstød modvirker dette, og mellem disse fak- 
torer hersker der stadig en bevægelig ligevægt. 
Den samme kredsgang har man i verdensenergien. Dersom der 
i et isoleret rum befinder sig endel legemer af forskjellig temperatur, 
saa vil det ved straaling og ledning ende med, at alle legemer tilslut 
faar samme temperatur. Dette maatte for længe siden være indtruffet 
i verdensrummet, hvis der ikke var forhold, som modvirkede dette, 
hvad vi dog ikke kan gaa videre ind paa her. I verdensrummet har 
man paa den ene side solerne med en kolossal temperatur og paa den 
anden side nebuloserne, hvis temperatur i det mindste i de ydre dele 
ikke kan være synderlig høiere end rummets temperatur, det absolute 
nulpunkt, + 273" 0. Nebuloserne indtager kolossale rum i universet. 
Sandsynligvis havner al den fra solerne udstraalede varme i nebulo- 
serne, hvor den benyttes til dannelsen af det stjernesystem, der som 
er anden fugl Fønix opstaar af nebulosen o.s.v. 
Saaledes stanser aldrig verdensmaskineriet. Udviklingen svinger 
ustanselig mellem de to yderpunkter, nebuloser og glødende fixstjerner. 
Arrhenius mener ogsaa at have fundet nøglen til livets oprindelse 
her paa jorden. Ifølge udviklingsloven nedstammer alt liv paa jorden 
fra meget lavtstaaende, encellede organismer. Men hvorfra er saa 
disse kommet, stamfædrene *il alt liv hernede? Nogen nyskabelse af 
liv af dødt stof har endnu ingen seet. 
For at komme over denne vanskelighed har man temmelig tidlig 
opstillet en teori om den saakaldte panspermi. Ifølge denne 
findes der i verdensrummet frø eller sporer, som vanker omkring mel- 
lem himmellegemerne. Falder de saa ned paa en klode med betin- 
gelser for organisk liv, bliver de her ophavet til den organiske verden, 
som i tidens løb kommer til at befolke denne klode. Ifølge dette 
skulde livet vare evig ligesom materien. 
Med hensyn til disse sporer, saa maa de komme fra kloder med 
organisk liv. Men saa opstaar det spørgsmaal: Kan man tænke sig 
nogen kraft, der kan transportere saadanne frø eller sporer fra et 
himmellegeme til et andet? 
Arrhenius tror at have fundet denne kraft i straaletrykket. Der 
findes virkelig plantesporer, der er saa smaa, at straaletrykket fra solen 
vilde kunne drive dem afsted ud i verdensrummet, hvis de bare kunde 
