224 
mindre umiddelbart beskylles af Golfstrømmen og dens arme indtil 
opunder polarcirkelen, saa langt er østersen udbredt. Sin kraftigste 
udvikling og talrigste forekomst har den imidlertid — bortseet fra 
Middelhavet — i og søndenom Den britiske kanal og er saaledes, til 
trods for sin vidtstrakte udbredelse nordover, en typisk repræsentant 
for de mollusker, der har trængt sig sydfra og nordover. 
I den postglaciale tid. optraadte østersen talrigere i Norden end 
nu for tiden, hvorom de mange skjælbanker fra denne tid og specielt 
de saakaldte kjøkkenmøddinger tydelig fortæller os. I denne tid 
levede østersen og sammen med den andre sydlige arter længere ind 
mod Østersjøen end nu for tiden. Ffterhaanden har disse sydlige ar- 
ter trukket sig længer og længer ud af Kattegat, og enkelte er endog 
helt forsvundne herfra og vil nu først gjenfindes ude i Skagerak. Til 
gjengjæld har mere nordlige arter, som f. eks. den almindelige sand- 
musling, mya arenaria, gjort sit indtog istedet. Paa samme 
maade er der ogsaa for Skageraks og Kristianiafjordens vedkommende 
paavist en tilbagerykning siden postglacial tid af arter med litoral syd- 
lig udbredelse — en antydning om et for sydlige dyr gunstigere klima 
i hin tid. Lignende klimatforandringer er ogsaa eftervist inden bota- 
nikkens omraade. 
Det er klart, at østersen her i Norge, paa grænsen af sit udbre- 
delsesfelt hyppig er udsat for kamp for at beholde valpladsen, og det 
er ligeledes klart, at en sterk efterstræben fra menneskenes side under 
saadanne forhold kan øve en sterk indflydelse, uden at man dog heri 
ene og alene vil kunne søge forklaringen for, hvorfor der tidligere 
var saa meget mer østers end nu for tiden. For 40—50 aar siden 
havde Norge rige østersbanker saavel paa øst- som vestkysten. Norge 
eksporterede den gang østers. Sildefartøier, som om vaaren seilede 
til Østersjøhavnene, medtog jevnlig ret store partier østers. Af vor 
dengang rige østersbestand er der nu kun brudstykker tilbage. Saa- 
danne brudstykker finder vi væsentlig i de indelukkede farvande, ba- 
siner og saakaldte poller. I disse indelukkede farvande, i disse kro- 
ger langs vor sønderrevne kyst har østersen formaaet ligesom at klamre 
sig fast her oppe ved den nordlige ydergrænse for artens udbredelses- 
omraade, og aarsagen hertil er at søge i disse basiners (,pollers”) 
eiendommelige naturforholde, deres ,sydlige* karaktei. Disse ,østers- 
poller* kan være saaledes beliggende omgivet af høie, bratte fjelde 
rundt omkring, at de faar lighed med kolossale jættegryder. Det er 
