2382 
Om overbefolkning. 
Af dr. Hg. Magnus. 
aq 
Jordens overflade er 510 millioner kvadratkilometer stor, deraf er 
omtrent % dækket af hav; landomraadet er omkring 135 millioner km.*. 
Det er denne flade, vi mennesker har til vor raadighed, ja den 
beboelige del af landomraadet indskrænkes end yderligere, idet 
polaregne, høitliggende, bjergfulde strøg og ørkener — alle i ster- 
kere eller svagere grad yder modstand mod menneskenes bosæt- 
telse. Mennesket staar altsaa overfor et vigtigt spørgsmaal om rum 
paa denne klode. Vi har de 510 mill. km.” at regne med, ikke kan 
vi forstørre denne flade, men maa endog nødvendigvis dele den med 
andre organismer, som er uundværlige for vor eksistens. 
Paa den ene side har vi altsaa en konstant faktor, de 510 mill. 
km.”*, paa den anden side har vi formeringsevnen, der for saavel men- 
nesker som dyr er ubegrænset, hvis der ingen hindringer stiller sig i 
veien. Vi skal ikke her regne med dyr, der formerer sig efter en 
uhyre maalestok som fluer, rotter, kaniner o. fl., men kun nævne ele- 
fanterne, der formerer sig særlig langsomt; og de er frugtbare mellem 
sit 30te og 90de aar; i disse 60 aar bringer et elefantpar kun 3 par un- 
ger til verden; alligevel vilde der fra et elefantpar i løbet af 500 aar 
nedstamme 15 millioner individer. Menneskene formerer sig hur- 
tigere. Man kan altsaa tænke sig et tidspunkt, da der indtræder et 
misforhold mellem den tilstedeværende menneskemængde og forraadet 
af næringsmidler. 
Kulturfolkenes opfatning har i tidernes løb vekslet mellem frygt 
for overbefolkning og følelsen af en tæt befolknings betydning for 
samfundets fremgang. Vi finder helt fra oldtiden af til sine tider 
klager over, at der er for mange og til andre tider klager over for faa 
mennesker. I det attende aarhundrede var de fleste statsmænd og 
socialøkonomer af den anskuelse, at man paa alle maader skulde be- 
fordre befolkningens vekst. Man taler derfor om denne tids ,befolk- 
ningssværmeri*. Men netop i slutten af det samme aarhundrede frem- 
kom et arbeide, som skulde føre diskussionen ind paa andre baner, og 
som bragte undersøgelserne ind i en mere videnskabelig form, mens 
man før væsentlig havde ladet sig lede af uklare forestillinger om aar- 
sager og virkninger. 
