244 
høide af 118 cm., og dyrets længde fra snudespids til halerod er 165 cm. ; 
halen er 38 em. lang. Kroppens farve er smuk kastaniebrun. Brun 
er ligeledes ørerne og hovedets overside; dets sider er derimod hvide. 
Benene er sort og hvidt stribede; paa bagbenene strækker denne strib- 
ning sig helt op til haleroden. De io stribede skindbælter, som sir 
Harry Johnston først sendte til England, var fra benene, og det var 
som nævnt disses tvestribning, som bevirkede, at man først holdt 
okapien for en zebralignende hest. De forskjellige individers farve 
synes forøvrigt at kunne variere noget. Ligeledes er der nogen for- 
skjel hos de to kjøn; hannen har saaledes flere striber paa baade for- 
og bagfødderne, ligeledes er den mørkere end hunnen. 
De to skaller, som først kom til Europa, manglede horn, hvorfor 
man som tidligere nævnt antog, at okapien tilhørte eller i det mindste 
var nærmest beslegtet med den nu uddøde hornløse girafslegt hell a- 
dotherium. Et skelet af en okapihan, som Kongomuseet i Brissel 
modtog i 1902 viste imidlertid, at saa ikke var tilfældet, hvad der 
ogsaa er bleven bekræftet ved senere undersøgelser. Fuldt udviklede 
dyr af begge kjøn har horn, hos hunnen er dog disse forholdsvis smaa og 
kegleformede. De staar næsten lodret paa issebenet og er fuldstændig 
dækket af hud. Hannens horn er større, næsten trekantede og er 
bøiede bagover. De krones af en liden poleret epifyse, som bryder 
igjennem den behaarede hud. 
Okapiens skalle viser, at den indtager en mellemstilling mellem 
den nulevende giraf og den uddøde palæotragus eller sam o- 
therium.  Luftcellerne i det svampede benvæv i skallen er 
sterkere end hos giraffen, men svagere end hos palæotragus. 
Denne sidste har hornene siddende tæt ovenfor øiehulerne, hos okapien 
sidder de noget længere tilbage, i endnu høiere grad er dette tilfælde 
hos giraffen. ; 
Okapien synes at være udbredt over det meste af Kongostatens 
æquatoriale urskoge. Af steder, hvor den er funden, kan nævnes 
strøget omkring Ituri-, Luya- og Semlikifloderne. Den holder til i 
den tætteste urskog, hvor en tykbladet fugtig underskog af arum, 
donax, phrynium o. s. v. sammen med orchider og slyngplanter danner 
et tæt, næsten ugjennemtrængeligt vildnis. Bladene af disse vækster 
er sortgrønne, horizontaltstillede og glinser af fugtighed, hvorved der 
opstaar utallige skarpe, hvide lysreflekser, som stikker skarpt af mod 
