255 
Der fortælles, at kjæmpeslangerne kun fortærer dyr, som de selv 
har dræbt. Hagenbecks forsøg viser imidlertid, at de ogsaa kan for- 
tære døde dyr. Naar kjæmpeslangerne vil angribe et dyr, nærmer de 
sig først langsomt med tungen urolig spillende, kaster sig derpaa med 
et vældigt sprang over offeret, hugger tænderne i det og slaar krop- 
pen lynsnart et par gange omkring det. Som ovenfor nævnt blir ho- 
vedet uformelig udvidet under nedslugningen af byttet. Underkjæven 
hænger lodret ned, og begge dens ben er spilede vidt ud fra hinanden. 
Samtidig blir ogsaa overkjævens ben udspilede. Der er grund til at 
antage, at en stor kjæmpeslange vil kunne sluge et dyr, som veier 
ca. 50 kilo. Den tid der medgaar, før slangen helt har slugt sit bytte, 
kan. variere meget. I ovennævnte tilfælde havde der antagelig med- 
gaaet ca. 3 timer, ved andre leiligheder derimod knapt en halv time. 
Fordøielsen foregaar forholdsvis hastig. Den slange, som havde slugt 
de to raabukke, fordøiede disse paa 9 dage. Ved en anden leilighed 
medgik 19 dage, før de første eksrementer blev observerede, og hele 
fordøielsen medtog 28 dage. Naar slangen havde slugt sit bytte, søgte 
den. straks ned i husets vandbeholder, hvor den blev liggende urørlig 
i dagevis med kun snudespidsen ragende op af vandet, saa at den 
kunde aande. De store kjæmpeslanger kan som ovenfor vist have en 
udmerket appetit, men de kan ogsaa sulte i lange tider. Ifjor vaar 
fik Hagenbeck sig tilsendt to slanger. Først i november, altsaa efter 
vel et halvt aar, begyndte den ene af dem at spise, mens den anden 
fremdeles vægrede sig at tage næring. Denne lange sultekur havde 
selvsagt i høi grad afmagret dyrene. sg. 
Blomster og insekter. Den utrættelige franske forsker F. Plateau 
har i den senere tid fortsat sine studier og experimenter vedkom- 
mende insekternes blomsterbesøg, væsentlig for at faa bekræftet den 
af ham forfægtede anskuelse, at blomsternes form og farve ingen rolle 
spiller som tillokningsmiddel overfor de dem besøgende insekter. 
Ved sine sidste forsøg har Plateau benyttet et stort speil, der var 
saaledes monteret, at det klart gjengav billedet af blomster, som hyp- 
pig besøgtes af insekterne. Disse fløi, ifølge hans iagttagelser, kun til 
selve blomsterne og lod sig ikke skuffe af deres speilbillede. Naar 
det en sjelden gang hændte, at et insekt rendte mod det opstillede 
speil, mener han, at dette lader sig forklare saadan, at insekterne, idet 
de vilde flyve bort, ikke har været opmerksom paa speilet, men har 
ment, at passagen var fri. Duften alene leder altsaa efter hans mening 
insekterne til at finde blomsterne. 
Naar man betragter alle de kjendsgjerninger, som af forskjellige 
forskere er samlede til belysning af dette spørgsmaal, maa det synes 
underligt, at Plateau fremdeles søger at opretholde den nævnte an- 
skuelse. Det er nemlig forlængst paavist, at insekter, tildels endog i 
mængde, flyver til kunstige, fuldstændig duftløse blomster, og at de 
ligeledes hyppig gjør forsøg paa at naa ind til blomster, der staar bag 
vinduesruder. 
En belgisk entomolog, Josephine Wery, har ogsaa nylig 
