300 
naar vi antager, at deres selsomme begravelsesvirksomhed ikke sker 
uden nogen nytte for dyrene. 
Men det er ikke for at skaffe mad til sin egen mund, de udfører 
det arbeide, vi netop har været vidne til, det er for at sikre sin yngel 
den nødvendige næring. Hvis aadslet blev liggende ubegravet, vilde 
konkurrancen fra andre aadselspisende dyrs side blive saa altfor stor 
til, at dens yngel kunde naa til fuld udvikling, inden det hele var 
fortæret. — Ved hurtigst muligt at sænke aadslet ned til en passende 
dybde, undertiden indtil 30 em, under jordoverfladen, sikrer altsaa 
aadselgraverne sig, at byttet for den væsentligste del kommer dens 
egen yngel tilgode. Oftest kommer de dog, som vi ogsaa ovenfor har 
seet, forsent til at hindre, at fluernes fodløse madiker ogsaa kommer 
til at nyde de fordele, de udelukkende havde tiltænkt deres egne larver. 
Straks aadslet er helt nedgravet, finder parringen sted, og hunnen 
— eller hunnerne om der er flere — begiver sig derpaa ned under jor- 
den for at aflægge et antal eg paa det begravede bytte. Undertiden 
blir de dernede i en hel uge, og naar de igjen viser sig, er de ofte tæt 
besat med en mængde smaa gulrøde midder (gammasus coleoptrato- 
rum), som meget livlig løber omkring paa deres legemer. 
Vil vi følge aadselgravernes yngel paa dens udviklingsvei fra eg 
til den fuldt udviklede bille, saa maa vi grave det nedsænkede muselig 
op igjen efter forløbet af ca. 8 dage. Ved at anbringe det i en pas- 
sende stor glasbeholder sammen med den nødvendige mængde muld- 
jord, kan vi studere udviklingen gjennem alle faser, vel at merke, 
naar vi sørger for at anbringe aadslet tæt ind til den ene glasvæg. 
Efter 19—14 dages forløb klækkes eggene, og de unge larver 
begynder straks at fraadse i aadslet, hvis opløsning skrider mere og 
mere frem. Efter kort tid har larverne paa grund af den rigelige til- 
gang paa næring naact til fuld udvikling, efter at de flere gange har 
skiftet hud. Paa vor fig. 1 finder vi en saadan udvokset larve afbildet. 
Deres farve er smudsig hvid. De 6 svage ben bærer hver en enkel 
klo, og paa hovedet sidder 2 leddede følere. Hvert kropsled er paa 
rygsiden forsynet med et brunt kroneformet skjold, der sidder paa 
leddenes forreste rand, og hvis bestemmelse er at understøtte dyrets 
bevægelse i den bløde masse, idet de smaa tandformede udsnit hindrer 
dyrets tilbagegliden, naar det med slangebugtninger vrider sig gjen- 
nem aadslets legeme. 
Den fuldt udviklede larve borer sig nu dybere ned i jorden, hvor 
