301 
den kort efter forvandler sig til en slags puppe, som i begyndelsen 
er gulbvid, men som efterhaanden mørkner mere og mere, efterhvert 
sem udviklingen til den fuldkomne bille skrider fremad. 
Dette er i korte træk aadselgraverens udviklingshistorie. 
Om billen selv er der videre at meddele, at den ogsaa som fuldt 
udviklet insekt nærer sig af aadsler, nemlig af saadanne, som enten 
er for store til at kunne begraves, eller som ligge paa et saa haardt 
underlag, at en nedgravning af denne grund er en umulighed. Men 
har dog iagttaget, at aadselgravere med forenede kræfter har trans- 
porteret mindre dyrelig kortere stykker fra et stenet eller græsbevokset 
underlag til et sted, hvor jordbunden har været løsere og derpaa ned- 
gravet det. Transporten sker da paa den maade, at billerne kryber 
ind under aadslet og derpaa langsomt bærer det bort paa sine rygge. 
Dette hører dog vistnok til undtagelserne. Ialmindelighed foretræk- 
ker de i saadanne tilfælde selv at spise det op og lægger da ingen 
eg deri. 
Paa de større ubegravede aadsler træffer vi vor aadselgraver som 
oftest i et meget broget selskab, dels bestaaende af dens nærmeste 
slegtninge, dels af andre aadselspisende smaadyr. Vort helside"billede 
viser os en saadan forsamling af repræsentanter for insektverdenens 
aadselspisere samlet til maaltid paa en død muldvarp, der er ophængt 
i en snor. I det talrige selskab merker vi os endel sorte fladtrykte 
og brede biller, der tilhører en meget artrig slegt af egte aadselbiller, 
nemlig den ogsaa inden vor fauna godt repræsenterede slegt silpha. 
Disse arter nedgraver dog aldrig aadslerne, saaledes som den oven- 
for omtalte necrophorus vespillo og dens nærmeste slegtninger, men 
lægger sine eg i større fritliggende dyrelig, hvortil de ofte indfinder 
sig i saa store mængder, at man kan samle dem i hundredvis. De 
fleste arter af denne over den tempererede zone udbredte slegt er ens- 
farvet sorte eller graa, og kun nogle faa har brystskjoldet eller føler- 
klubben gulrød, eller virgedækkerne: prydede med farvede flekker. Til 
disse undtagelser hører netop en af vore alleralmindeligste arter (silpha 
thoraeiea), hvis brystskjold er smukt rødgult farvet, mens dyret for- 
øvrigt er sort. Vingedækkerne er hos arterne af denne slegt som oftest 
forsynede med langsløbende ophøining, og deres overflade er i regelen 
tillige tverrynkede. Farverne er sedvanlig matte, hos visse arter med 
silkeglans. 
Skjønt silphaerne absolut foretrækker aadsler, fortære: de dog 
