314 
for kanalerne fordobler sig. Aarstiden og vegetationen er maaske 
virkende aarsager til fænomenet. 
Undertiden er kanalerne synlige, og undertiden er de usynlige. 
De mørkner og blegner igjen ligesaa regelmæssig som aarstiderne 
veksler. Imod den teori, at de skulde være gravet af intelligente 
væsener, kan det da anføres, at de samme væsener maatte fylde dem 
igjen til visse tider af aaret, hvilket synes at være temmelig dumt. 
Professor Lowell forklarer deres forsvinden og tilsynekomst ved vege- 
tation, som vekselvis svinder og vokser frem igjen. Der maa natur- 
ligvis gaa en tid, før vandet, som saa møisommelig ledes fra polar- 
basinerne, faar bevirke nogen iøinefaldende forandring. De striber, 
som vi virkelig ser, er altsaa ikke vandaarer, men kanter af plante- 
vekst, som stryger langs vandkanalerne. Deres farve bliver ovenikjøbet 
mørkere og mørkere, eftersom ugerne gaar, aldeles som løvverk, hvis 
farve mørkner, eftersom det bliver ældre. 
Kikkerten viser os, at planetens overflade er inddelt i partier, 
som dels er blaagrønne og dels har en orangegul farve. Før professor 
Lowell begyndte sine udtømmende undersøgelser, var det skik at be- 
tragte de blaagrønne partier som vandflader og at døbe dem, ligesaa 
fort som de blev opdaget, med uastronomiske poetiske navne, hoved- 
sagelig hentet fra den elegante, men forvirrende nomenklatur i den 
klassiske mytologi. En gang i tiden kan de have været sjøer, disse 
blaagrønne flader; men nu er de næsten vandløse. De staar sandsyn- 
ligvis midt i udviklingen fra virkelige sjøer til tørre ørkener. De dan- 
