324 
af dem reduceres bladfladerne end yderligere derved, at de i tør luft, 
 solskin og varme ruller sig ind efter længden og antager formen af 
synde, fine rør eller næsten spids naaleform. Herved nedstemmes 
fordampningen fra bladene, og faren for udtørring bliver mindre. Og 
yte er bladene til endnu større beskyttelse klædt med et panser af faste, 
yykvæggede celler lige under huden, hvilke ligeledes vil bidrage sit til 
at holde vandet inde i bladet. Og som med bladene er det ogsaa med 
stengelen og tildels rødderne i denne henseende, de er rigelig ud- 
ityrede med tykvæggede celler, som kan tjene de blødere, indenfor 
liggende dele til beskyttelse mod udtørring. Dette er ogsaa, som vi 
snart skal se, de mest iøinefaldende træk ved planterne paa Kvitsanden. 
Naar man gaar over Kvitsandens store flader, vil man uvilkaarlig 
blive mindet om en sandørken; til alle sider er der sand med sin ens- 
formiggraa farve, der kun sjelden lyses op ved planteliv. I de midtre 
dele kan man gaa mange meter ad gangen uden endog at finde en 
eneste plante, og paa de store sand- og grushøie er det samme tilfælde. 
Vegetationen maa væsentlig søges langs et belte nærmest bredderne, og 
selv her er den meget sparsom. Noget sammenhængende plantedække 
er der intetsteds, de enkelte planteindivider staar kun spredt med mel- 
lemrum, som fyldes ud af sanden. Og da græs- og græslignende vekster 
er i overvegt paa de fleste steder, vil ikke denne vegetation kunne for- 
maa at danne nogen særlig effektiv farvekontrast til sandens graa, 
tvertimod, dens spredte forekomst og ringe mængde gjør, at den let 
svinder for øiet, og man skal ikke behøve at fjerne sig meget langt, før 
alt grønskjær er smeltet bort i sandfarven. 
Den plante, som har den største udbredelse i disse dele af Kvit- 
sanden, er rødsvingel (festuca rubra); saasandt der bare fin- 
des lidt vegetation, er den at se med sine smaa tuer, hvorfra 
de rødlige blomstertoppe rager i veiret. Mere flekvis voksende, 
men paa sine steder dog ret almindelige er smylebunken (aira 
flexuosa), enghvein (agrostis vulgaris), engrap (poa pratensis) 
og faaresvingel (festuca ovina). Af andre planter er især 
ryllik (achillea millefolium) og smaasyre (rumex acetosella) 
almindelige. Paa et sted i den sydøstlige del af sanden vokste ogsaa 
gjeitrams (epilobium angustifolium), men i en lav og forkrøblet 
skikkelse. Dens ellers saa pragtfulde lange blomsterstengel var her 
sterkt reduceret og bar kun et par blomster. 
Sammenligner vi nu denne plantevækst med den, som er den her- 
