325 
skende i Kvitsandens nærmeste og tilstødende omgivelser, vil vi finde 
en merkelig uoverensstemmelse. Og forskjellen er en dobbelt: for 
det første er det ikke de samme arter paa de to lokaliteter, og dernæst 
er vegetationens mængde og tæthed paa sidstnævnte sted en helt anden. 
Her er det nemlig lyngen, som er den alt dominerende. Krækling 
(empetrum nigrum) og røslyng (calluna vulgaris), rypebær 
(aretostaphylos alpina) og dens slegtning, melbær (arctostaphylos 
uva ursi), og ofte ogsaa tyttebær, blaabær og skindtryte 
(vaceinium uliginosum), danner et tæt dække, især er den første frem- 
trædende. Og op af lyngdækket stikker buske af ener, dverg- 
birk og graa fjeldvidjer, lave og med krokede grene, og hvor 
det er særlig udsat og veirhaardt, er grenene nedliggende og klynger 
sig fast til lyngen under dem. Her og der sporer man ogsaa den lille 
fjeldmopil (salix herbacea) og grepplyngen (azalea procum- 
bens), den sidste med lave og tætte tuer, ofte helt lyserøde af talrige, 
tætsiddende blomster; eller der stritter op de stive straa med i toppen 
sorte aks af et star, carex rigida eller tuer af den lille sivart, j u n- 
cus trifidus, hvis grundstillede, gulbrune skeder og de over blom- 
stersamlingen opstikkende, næsten traadfine høiblade gjør, at planten 
faar et vissent og tørt udseende. Der kunne nok ogsaa nævnes andre 
planter, som lokalt har fundet plads i tæppet, men de nu nævnte er 
dog de raadende. Denne lyngmark omgiver Kvitsanden paa alle kan- 
ter, mere undtagelsesvis kan der være en liden dyrket jordflæk, som 
støder direkte op til den. 
Vi skulde nu vente, at det først og fremst maatte være de paa den 
tilgrænsende mark dominerende vekster, som havde vandret ind paa 
den aabne sandflade og taget den i besiddelse. Men dette er, som vi 
har seet, ikke tilfælde. Vistnok vil der lige ved grænsen være en og 
anden lyngvækst at se eller det nævnte siv og star, eller der kan være 
enkeltstaaende buske af de ovenomtalte arter. Men disse, der ofte har 
rent omdannede former, kan, som senere skal vises, vistnok ikke opfattes 
som nyindvandrede individer, men meget heller som levninger efter den 
af sandflugt herjede lyngmark. Det synes nemlig. som om lyngen ikke 
besidder evne til at sprede sig paa ren sandbund, men at denne først 
maa være endel forberedt af andre vækster, før dette kan ske. Den 
samme iagttagelse har den danske botaniker Raunkiær gjert paa den 
Jydske hede, ogsaa her indfinder lyngen sig først, naar der allerede er 
dannet et dække af andre planter. 
