dol 
Den lille fjeldplante, juncus trifidus, som her og der et at se i den 
yderste randzone af sanden, har ligeledes en bygning, som gjør den vel 
skikket for det tørre voksested. Denne, der er saa godt som den eneste 
af alle vore sivarter, som kan trives paa sand, vokser saaledes i tætte 
tuer, og dens stengler er nedtil omgivet af en beskyttende skede af tæt- 
sluttende, tørre lavblade. Bladene er meget korte og smale og paa tver- 
snit halveirkelformede. Stenglerne maa derfor hjælpe til med kulsyre- 
assimilationen og har yderst, lige under overhuden et bredt lag af blad- 
grøntførende celler, men disse slutter her tæt sammen, mens der ellers 
hos de andre sivarter pleier at være store luftgange i denne bark. En 
bred ring af tykvæggede celler har stengelen ogsaa hos denne art, nem- 
lig lige indenfor grønvævet og knyttet til karstrengene. 
Fig. 6. Smylebunken. Strengeltversnit. Styrkevævet er sort, åa er grønvæv. 
Foruden den vegetation, som nu er beskrevet, er der imidlertid 
paa Kvitsanden ogsaa en anden, fra den helt forskjellig. Denne, som 
vi finder paa heldningen af et par af sandhøiene og desuden langs en 
grænsezone mellem sanden og lyngmarken, har sin egen, eiendomme- 
lige livshistorie at berette. Ved første øiekast vil vi her især blive 
opmerksom paa de merkelige former, som enkelte af veksterne har an- 
taget (se fig. 2a og c, forgrundspartiet). Saaledes ser vi paa sidst- 
nævnte sted afrundede, pyramideformede, faste hauge, udvendig dæk- 
kede fra top til fod af tætsiddende skud af en vidjeart, salix glauca 
eller s. lanata. En saadan haug, som paa Kvitsanden kan blive 
meget stor, indtil 4 m. i tvermaal og næsten 2 m. i høide, er dannet 
af en eneste busk paa den maade, at flyvesanden har fyldt ud alt rum 
mellem dens grene helt ud til de yderste aarsskud, hvilke da er det 
