352 
eneste, som stikker op og er synlig. Dvergbirken og eneren 
kan ogsaa danne saadanne hauge, men de mest regelmæssige og af 
de unge skud bedst dækkede, er vidjerne. 
Det kan imidlertid hænde, at vinden kan komme til at ødelægge de 
dannede ,sandtuer* igjen.  Saalænge de udvendig har alle de dæk- 
kende skud i behold, er der dog ingen fare herfor, da disse vil holde 
sanden i ro. Men hvis det ydre dække paa en eller anden maade be- 
skadiges, saa der dannes et hul i dette, kan vinden faa et angrebspunkt 
og vil da ved at blæse sanden væk fra grenene kunne foraarsage, at 
busken tørres ud og gaar til grunde. Paa fig. 2 b sees i forgrunden en 
saadan beskadiget haug; den har form af en søile og bærer kun oven- 
paa vegetation, nemlig opstikkende kviste af dvergbirk, mens der langs 
siderne hænger ned tørre og af vinden løsrevne grene fra buskens nu 
blottede indre. 
Disse hauge er der imidlertid ikke saa mange af, de staar spredt, 
ofte med længere mellemrum. Lige saa eiendommelige som dem er 
imidlertid ogsaa de bevoksninger af de nævnte vidjer, af dvergbirk og 
ener, som man kan se paa flad mark i grænsezonen. Her kan nemlig 
sandfladen over en større strækning, ofte et par m.* eller mere, være 
bevokset med talrige, lave skud af en af disse buskarter. Hvert skud ser 
da ud som en liden selvstændig plante, og endel fremmede vekster, som 
carex rigida, juncus trifidus, krækling o. a., som har blandet sig i 
bestanden, bidrager sit til, at dette indtryk ikke forstyrres. Men man 
kan dog let forvisse sig om det sande forhold; thi trækker man i skud- 
dene og forfølger dem et stykke ned gjennem sanden, vil det snart 
vise sig, at de før eller senere nærmer sig hinanden og tilslut mødes 
ved et fælles midtparti, et bevis for, at de kun er grene fra samme 
stamme. 
Paa skraaningerne af høiene i Kvitsandens østlige del kan der 
som nævnt ogsaa være en del vegetation, udviklet som ,sandtuer*, 
men disse er af anden form end paa det flade terræn, hvor vinden har 
lige let adgang fra alle kanter. De antager i bakkeheldene, set fra 
siden, form som trappetrin, idet de er flade og tilnærmelsesvis horizon- 
tale ovenpaa, men falder steilt af yderst, og netop her er det vegeta- 
tionen findes, mens den øvre flade væsentlig bestaar af sand. Disse 
tuer dannes ogsaa hver kun af ét eneste individ, og det ældste gren- 
system er udfyldt med sand, mens de yngre skud rager frem. De 
almindeligste vekster er her: krækling, dvergbirk, ener, 
vidjearter, melbær og fjeldbirk (se fig. 7). 
