328 
Vi ser heraf, at antallet af høiere planter kun er lidet. Og de 
fleste arter forekommer ogsaa i forsvindende mængde. Totalindtryk- 
ket bliver derfor en graa sandbund, med mest enkeltstaaende, spredte 
planteindivider. Men af mosernes nuværende optræden paa de for- 
holdsvis gunstige steder tør man vistnok slutte, at disse vil brede sig 
jevnsides med en fortsat udvikling af furuplantningen, og at bunden 
saaledes med tiden mer og mer vil antage karakteren af en virkelig 
skogbund. 
Eoliterne. 
Nogle optegnelser af Å. W. Brøgger. 
Det er en gaiamel historie, at sandhedens pionerer i tænkning 
og videnskab altid har maattet lide den skjæbne at se sig forkjætret 
og forhaanet for sine nye idéer. Lige saa sikkert som det er, at men- 
neskenes udvikling er befordret gjennem saadanne pionerer, lige saa 
vist og sikkert er det, at mængden maa reagere mod alt nyt paa 
samme maade og til alle tider. Arkimedes, Galilei og Sokrates, alle 
har de givet menneskene rigdomme, der ikke kan maales. Og alle 
blev de forkjætrede, haanet, bekjæmpet. Og inden videnskaben igjen 
er det vist, at kun paa faa omraader har sandhed og lys mødt mere 
energisk modstand end indenfor udforskningen af menneskets egen 
ældste forhistorie. Man erindrer blot Boucher de Perthe S, 
der brugte sit liv til at slaa til lyd for forstaaelsen af de paleolitiske 
flintfund. Først i sit livs aften oplevede han at se sine klare sand- 
heder vinde seir. Han døde 1868; ikke længere er det siden altsaa, 
at der stod strid om de paleolitiske flinter! Og nu, — nu som 
vi alle ved og forstaar, hvilken storartet opdagelse det var, at menne- 
sket har levet og stridt allerede i kvartærtiden, under istiden, nu staar 
vi atter overfor en ny strid, — striden om de eolitiske flinter, 
der skulde bevise tilstedeværelsen af mennesket allerede i yngste 
tertiærtid. Mens sandheden om de paleolitiske flinter er trængt igjen- 
nem overalt, staar vi da her ligeoverfor noget nyt, noget storartet. 
Det er ikke meningen her at give nogen fyldigere skildring af kam- 
pen for og imod. Der er vokset op en rig literatur om eoliterne i de 
sidste aar, til hvilken jeg vil henvise tilslut. Her vil jeg kun med- 
dele nogle indtryk fra et ophoid i Bruxelles, eoliternes rette hjemsted, 
