348 
paleolitiske og neolitiske redskaber, der er kjendte og accepterede, og 
det var i demonstrationen en fait af ligheden af det hele nødven- 
dige materiale at jeg tilbragte min tid, mens den antieolitiske strid 
rasede. 
»Jeg tror ikke at have bevist eoliternes eksistens ved de foregaa- 
ende linjer. Jeg fortæller kun i oprigtighed, hvorledes jeg vilde have 
gaaet frem ved den mundtlige demonstration. Og som 
Jeg saa ved kongressen i Monaco, kan en saadan demonstration 
ikke længere gjøres uden i Bruxelles, ved det rige sammenlignings- 
- materiale der. 
Til Bruxelles maa alle de reise, som vil gjøre sig op en mening 
om eoliterne, til Bruxelles maa man fortsætte at reise, saalænge det 
store materiale ikke er forenet i alle de centra, hvor man interes- 
serer sig alvorligt for videnskabens fremskridt.” 
TE 
Men nu ind vendingerne mod at anerkjende eoliterne? — 
Engang i en ikke altfor fjern fremtid, naar de præhistoriske viden- 
skabsmænd samler materiale til belysningen af den ældste arkeologis 
historie, vil de vel faa sig et godt smil, naar de kommer til modstan- 
den mod eoliterne. Først her staar man med én gang midt opi drømme 
og tendensiøse tanker. Her er med ét videnskabens tilstræbte objek- 
tivitet som blaast bort. Man ser en flok mænd, der i dybeste grav- 
alvor kjæmper, strides med hele sin intelligens for at fastholde en 
række illusioner. Man aner motiver og aarsager af den forskjelligste 
art, mens virkringen overalt er den samme. Man maa ikke tro, at 
ikke eoliterne er blevet ubarmhjertigt skarpt belyste af disse modstan- 
dere. Man vil finde blandt dem mænd af den høieste intelligens, 
aandshøvdinger ligefuldt som Rutot selv. Man finder i deres hær den 
gamle, ærværdige Sir John Evans, den engelske arkeolog, der mere 
end nogen anden bidrog til, at sandheden om de paleolitiske flinter 
gik sit seierstog. Man ser de franske i særdeleshed, men ogsaa endel 
tyske arkeologer, der ikke kan gaa med paa at anerkjende de eolitiske 
flinter. Og alle disse modstandere, hvoriblandt ogsaa den franske 
A. de Mortillet, søn af en af Frankriges første paleolitforskere, har 
belyst spørgsmaalet med en flængende kritik, en omstændighed, der 
naturligvis paa det bedste har befordret Rutots skarpe øie. Motiverne 
har været forskjellige; der er tre, som særlig spiller ind: det første 
er det religiøse; det andet er nationalt: i Frankrige var før sædet 
