349 
for al paleolitisk forskning; ved Dupont og Rutot flyttedes det til Bel- 
gien. Bedre er ikke videnskabsmændene, end at der heraf spirede en 
kritiklyst, der bl. a. har givet sig det eiendommelige udslag, at der 
blandt den store mængde dygtige franske præhistorikere kun findes 
en minoritet, der vedkjender sig eoliterne! Men det tredie motiv er 
det almindeligste, det bedst forstaaelige, men tillige det, der giver det 
hele et noget tragisk skjær: den gamle, menneskelige uvilje mod alt 
nyt. Denne utilhyllede sandhed kan forefalde for liden til at forklare 
modstanden. Men ser man først efter blandt menneskene i historien 
og i nutiden, saa er det ikke bare den store mængde, der intet ved og 
intet kan vide, der gjør modstand, men ogsaa videnskabens dyrkere, — 
alle de, der nok ved, men hvor uviljen mod det epokegjørende tager 
form af aktiv modstand. Det er urigtigt at tro, at dette ikke har 
noget med videnskaben at gjøre, eller med eoliterne. Det maa regnes 
med, enten man vil eller ikke. 
Den store indvending, den, der varieres paa hundrede maader, 
er ,den mekaniske teori”, d. v. s. læren om at de eolitiske flinter er 
dannede paa mekanisk vei ved frost, hede, vandets virksomhed ete. 
Jeg skal i al korthed gjennemgaa denne teoris enkelte punkter. 
Temperaturvekslingernes virkning. Eolitofoberne, 
antieolitforskerne, hævder altsaa, at ved siden af andre mekaniske virk- 
ninger har særlig den sterke temperaturveksling, som den for luften 
udsatte flint har undergaaet, virket til at spalte og søndre flinten, saa- 
ledes at den faar de retouche-merker, vi iagttager. Jeg ved ikke, om 
dette argument længere er gjængs blandt modstanderne; jeg tror det 
neppe, da det særlig af Rutot, men ogsaa af andre er blevet ubarm- 
hjertigt tilbagevist. Hvis nemlig eoliterne skulde have denne oprin- 
delse, maatte det for det første kunne paavises, at veksling af kulde 
og varme vilde frembringe virkninger aldeles analoge med den retouche, 
vi netop har talt om ved flinten. Nu er det imidlertid ved talrige iagt- 
tagelser vist, at temperaiurens virkninger ikke kan gjøre andet end at 
kløve flinten, a. v. s. dele den i ,lames tranchant" (flintflekker), som 
altid er intakte. Enhver, der har syslet lidt med flinter ved meget 
vel, at denne virkning er saa totalt forskjellig fra den ved brugen 
fremkomne retouche, som f. eks. vistes ved kniven, skraberen o. 8. V. 
Thi vel at merke: retouchen er ved skraberen ensidig, bestandig 
ensidig!  Endvidere kan erindres retouchen ved de ovenfor nævnte 
racloir a encoche ete. De smaa, fine splinter, der fremkommer ved 
