361 
ler. I det store og hele er afleiringernes beskaffenhed afhængig af det 
tilgrænsende land. Hvor saaledes store floder med et forholdsvis 
sterkt fald flyder ud i havet, eller hvor der er sterk brænding, be- 
staar littoralafleiringerne væsentlig af større og mindre sten. Inde i 
lune bugter bestaar de derimod oftest af lerslam. I littoralzonen mer- 
ker man sterkest de mekaniske kræfters virkning. Her arbeider bøl- 
ger og strøm sterkest, og her er der ogsaa den største temperaturfor- 
skjel, idet denne zone til sine tider er dækket af hav og til andre 
ligger tør. 
Grundtvandsafleiringerne gaar ved sin øvre grænse jevnt over i 
littoralafleiringerne og ved sin undre grænse ligesaa jevnt over i dyb- 
havsafleiringerne.  Ogsaa for denne zones sedimenter. gjælder det, at 
de er afhængig af de tilgrænsende landmassers overfladeforhold og 
sammensætning. 
Under 100 favnes dyb har sedimenterne en mere ensartet sam- 
mensætning og kornstørrelse; man er kommet over i dybhavsafleirin- 
gernes zone. En sammenligning af de tusender af prøver, man har fra 
denne zone, viser, at der inden denne gruppe er en stor forskjel paa 
afleiringerne i nærheden af land og ude i de store oceanbækkener. 
Man har derfor udskilt de to grupper, terrigene og pelagiske sedi- 
menter. 
De terrigene afleiringer dannes i nærheden af fastlandene og de 
større øer af material, som er fremkommet ved det faste lands ødelæg- 
gelse ved forvitring, erosion o. I. Bestanddelene i dette materiale, 
der væsentlig ved vand eller is er transportert ned i havet, viser over- 
alt spor af mekanisk indvirkning. Ligesom det ogsaa er karakteriseret 
ved en forholdsvis hurtig afsætning. De arealer, som dækkes af terri- 
gene afleiringer, heri ogsaa indbefattet littoral og grundtvandszonen, 
er kun en femtedel af de arealer, som dækkes af de pelagiske sedi- 
menter. 
De sidstnævnte dannes paa dybt vand i de store oceanbækkener. 
De synes væsentlig at bestaa af skal og skalrester af dyr og planter, 
der synker tilbunds efter endt livsvirksomhed, samt af et rødt dyb- 
havsler, der væsentlig er opbygget af smaa vulkanske brudstykker. 
Som det let vil indsees, maa da disse afleiringers dannelse foregaa me- 
get langsomt, og derfor kan man ogsaa forstaa de mange forandringer, 
som er foregaaet, og de mange nydannelser f. eks af mangankoneretio- 
ner o. 1., som har fundet sted, særlig i det røde dybhavsler. 
