10 



behøvede Maxwells elektromagnetiske teori ikke at gjøre nogensom- 

 helst antagelse om æterens elasticitet og andre mekaniske egenskabe-r. 

 Sjelden har vel en fysisk teori givet saa mange smukke konsekvenser 

 som Maxwells elektromagnetiske. For blot at nævne dens uden sam- 

 menligning mest populære triumf, den traadløse telegrafi ; de elektri- 

 ske bølger, som benyttes ved denne, havde Maxwell beregnet tyve aar 

 før Hertz for første gang eksperimenterede med dem. E 1873 fandt 

 Maxwell, at lystr3'kket fulgte som en nødvendig konsekvens af hans 

 elektromagnetiske teori. Merkelig nok udledede kort efter, i 1876, 

 B a r t o 1 i paa en helt anden maade, at der maatte eksistere et lys- 

 tryk. Bartoli støttede sig paa varmelærens 2den hovedsspfning. 

 Baade Maxwell og Bartoli kunde beregne, hvor stort trykket maatte 

 være, og deres resultater stemte fuldkommen overens. Begge fandt, 

 at trykket mod en kvadratcentimeters flade i talværdi maatte. være lig 

 den lysenergi, som fandies i en kubikcentimeter af det rum, hvor- 

 igjennem straalerne gik. For &olstra,aler ved jordens overflade vilde 

 dette udgjøre omtrent 0.5 milligrain pr. kvadratmeter. Dette er et 

 uhyre svagt tryk. Hvordan skulde nu det kunne maales ? Med en 

 fin kemisk vegt kan man veie et halvt milligram. Lad os prøve et 

 naivt eksperiment. Vi laver en skaalvegt, med skaaler paa 1 kvadrat- 

 meter. For at straalerne skal falde lodret mod skaalene, saa deres 

 virkning bliver størst mulig, stiller vi vegten op et sted i Afrika, hvor 

 solen staar i zenith og holder en skjerm over hver skaal. Fjerner vi 

 nu den ene skjerm, trykker lyset den fri skaal ned, og for at faa lige- 

 vegt, maa vi lægge 5 milligram paa, den anden skaal. Men pas nu paa 

 at luften er i ro. Det mindste vindpust bringer vegten ud af ligevegt. 

 Den enei arm af vegten maa ikke blive varmeTe end den anden, thi da 

 bliver den ogsaa, længere og vegten er ikke længer rigtig. Disse, og 

 andre kilder til feiltagelser maia forebygges, og da skjønner vi, at eks- 

 perimentet maa anlægges helt anderledes. Det er ganske, interessant 

 at læse, hvorledes Lebedew indrettede sig. For at faa støn-e virkning, 

 benyttede han ikke sollys, men lys-et fra en 30 ampéres elektrisk bue- 

 lampe, som koncentreredes ved hjælp af linser. Paa den maade fik 

 han 2 — 3 gange saa stor virkning, som sollyset vilde give.. Straaleirne 

 lod han falde paa cirkelrunde skiver (5 mm. diameter) a.f tyndt platin- 

 blik. Skiverne var fæstet som vinger til en stav, der hang i en tynd 

 glastraad. Naar lyset faldt paa vingerne, snoede glastraaden sig. 

 Ved at maale snoningsvinkelen, kunde han beregne størrelsen af den 



