16 



ben. Denne slanke fisk, som kan opnaa en længde af 60—100 cm., 

 besidder som sverdfiskene en meget spids snabelformeit forlænget 

 snude, men hos den er underkjæven en smule længere end overkjæven, 

 endvidere er begge kjævern© tæt besat med keglelormede' lænder. Da 

 den ofte tåges i gam sammen med makrellen, og da man ikke sjelden 

 faar nogle fiske, som er gjennemborede af hornfiskens spidse snude, 

 og da desuden denne ofte findes afbrukket, har hornfisken faaet ord 

 for at være makrellens skolemester, den skulde^ være fører for de 

 unge makrelstimer. Endvidere skulde den være en slags sverdfisk, 

 som gjennemborede sit offer med nebbet og spiste det. Underkj ævens 

 forlængelse er imidlertid ikke haard, heller ikke kan den sammenlig- 

 nes med en lansespids, tvei-tom er den blød og stump. C u n n i n g- 

 h a m fandt dens mave fyldt med den velkjendte sølvglinsende sandaal 



Fig. 3. Hornfisken, belone acus. 



eller siil (ammodytes lancea og a. lanceolatus). Siilen graver sig ned 

 i den muddrede sandbund, og det viste sig snart, at hornfi.-^kens spidse 

 snabel er lige saa vel skikket til at efterspore' siilen nede i mudderet 

 og trække den frem, som rugdensi spidse neb egner sig +il at træikke 

 dyr frem af jorden. Den bøieligo spids paa hornfiskens underkjæve 

 er øiensynlig e<t ømfindtligt føleorgan, som opsporer byttet i uavbun- 

 den, mens den haarde spids paa overkjæven paa den anden side egner 

 sig udmerket til, om det er paakrævet, at fastnagle det bevægelige' og 

 glattei bytte. 



Denne maade at exmære sig paa gir ikke alene en foi^klaring til 

 hornfiskens mundparti, men ogsaa til hele dens kr-opsform. Da ikke 

 alene det snabelformede gafc, men ogsaa hele forkroppen maa. trænge 

 dybt ned i havbunden for at hale siilen frem, maa ryg- og bugfinneme 

 trække sig langt tilbage mod halen, for at de organer, som skal tjene 



