20 



vedkommende havde foretaget en indgaaende prøve, særlig, hvis hajt 

 bavde analyseret det produkt, som han antog for at være en diamant. 

 Ligesaalidt har Despretys arbeider havt held med sig ; han med- 

 delte, at ban bavde overført kul, som han ophedede i en 'elektrisk lys- 

 bue, til diamant. Muligens er det stof, som han antog for at være 

 diamant, siliciumkarbid, der ved sin store haarbed og krystallinske 

 ydre kunde forlede ham til denne feilagtige antagelse, og som meget 

 godt kan dannes ved den næ\Tite proces, da jo kul altid indcbolder 

 nogot silicium. 



Noget anderledes forholder det sig med englænderen H a n n a y s 

 arbeider. Det synesi mig ikke udelukket, at ban virkelig har frem- 

 stillet diamanter, skjønt de forsøg, som foretoges af andra efter hans 

 metode, ikke gav uoget resultat. I en smelteovn for bøie temperaturer 

 ophedede han et lukket jernrør, hvori der var kulvandstof i form af 

 parafinolje og en kvælstofboldig substns (benolje) samt magnesium, 

 resp. alkalimétaller, særlig litium. Det er jo ikke utænkeligt, at 

 under det sterkei tryk, som maatte opstaa, da kulvandstoffet og ben- 

 oljen blev omdannet til gas og derpaa spaltedes, at da en del af det 

 kulstof, som herved udskiltes, bar opløst sig i jernet og derpaa ved 

 dettes af kjøling delvis blev udkrystalliseret i fonn af diajnanter. 

 Heller ikke holder jeg det for utænkelig, at M a r s d e n, som ophe- 

 dede sølv, der var omgivet af kul, bar overført dette sidste til modi- 

 fikationen diam^ant, da det udkrystalliseredes efterat'være opløst i 

 nævnte metal. Det maa imidlertid bemerkes, at ogsaa dettei bar været 

 bestridt af nogle forskere. 



Den første, hvem det ubestridelig lykkedes at løse denne løfterige 

 opgave, var den berømte franske kemiker M o i s s a n. Der iiar vis- 

 selig ogsaia mod resultaterne af tans arbeider været udtalt tvil, ikke 

 mindst fra en tysk lærd, dog maa vel denne^ kritik nu forstumme. 



Før Moissan skred til sine forsøg at fremstille diamanter, stu- 

 derede han meget indgaaende denne ædelstens kemiskei og fysikalske 

 forholde, samt dens naturlige forekomst. Ikke mindst interessant 

 er et større antal analyser af diamanter fra de mest forskjellige Ende- 

 steder, som ban udførte. Det viste sig herved, at de aldrig bestaar af 

 rent kulstof, men at de ved forbrænding stedse efterlod visse forurens- 

 ninger som aske. Mængden af denne forurensning var naturligvis 

 meget ringere bos den farveløse, fuldkommen klare diamant, end bos 

 de farvede, ugjennemsigtigei stene-, de saakaldte "bord". Hoved- 



