81 



en videnskabelig skrøne, og i videnskabem bør ikke noget blive paa- 

 staaet, som ikke kan bevises ved iagttagelser. 



Der er ikke nogen anden end gjøgliunnen, som kaster de legitime 

 eg ud af redet. Den er aldeles ikke nogen slet mor, hvad man skulde 

 antage, da den ikke selv ruger sine eg. Til gjengjæld følger den med 

 stor opmerksomhed den videre udvikling af sit eg, som den har anbe- 

 troet til fremmede. Kort før gjogungen blir udkliekket, kaster den 

 de andre eg ud af redet, og saaledes sikrer den sin unge al maden, som 

 er nødvendig til dens udvikling, og som. pleieforældrene har møie med 

 at skaile tilveie i tilstrækkelig mængde. Den gamle gjøgehun øde- 

 lægger vel et kuld af værdifulde insektædere, men den adlyder herved 

 kun en naturlov, der har negtet den evnen til at ruge. Det vilde heller 

 ikke være mindre grusomt, om forældreparrets egte unger fik blivei ud- 

 klækkede og derpaa lidt efter lidt blive trykket ihjel i redet af gjøg- 

 ungen, som udvikler sig meget hurtigt. 



Man har endvidere beskyldt gjøgen for, at den skulde fortære eg 

 og redeunger. Hertil kan kun bemerkes, at den ikke engang fortærer 

 de eg, som den kaster ud af redet, og som ligger knuste paa jorden. 

 F 1 o r e n t P r é v o s t har undersøgt maveindholdet hos 21 gjøge og 

 fundet deri møl, larver, biller og retvingede. Gjøgen er jo ogsaa den 

 eneste fugl, som spiser sterkt behaarede larr^er, og ved at ødelægge 

 utallige larver af processionsspinderen, furxispinderen, nonnein o. s. v. 

 er den til stor nytte for vore skoge. 



Man har ligeledesi paastaaet. at gjøgen skulde gjøre jagt paa. smaa- 

 fuglene og fortære dem. Her foreligger dog en fol•^"eksling med spurve- 

 høgen, som minder meget om gjøgen. Gjøgens neb og fødd er er heller 

 ikke skikkede til en saiadan levevis. 



(Naturwissensch. Wochenschrifl ). 



Mundspytbakterier. Det vil sikkert forundre mange af „Natu- 

 ren" s læsere, naar de faar vide, at selv de renligste mennesker i sin 

 mundhule huser mængder af smaa, levende væsener, repræsentanter for 

 den nu saa, meget omtalte gruppe af encellede planteorga,nism9r, bak 

 terierne. 



Mundspyttet indeholder i virkeligheden ofte^ uhyre bakteriemæng 

 der, som i regelen hører til de saakaldto skruebakterieir (spirillaceæ), 

 der har sit navn efter den skrue- eller korketrækker dreiede legems- 

 form, som er karakteristisk for dennei gruppe. 



I størst mængde forekommer mundspytbakterierne. naturligvis 

 hosi personer, hvis gebis er mere eller mindre defekt, og Iios hvem der 

 ai denne grund let bliver madrester liggende igjen i de mange hulrum 

 i og mellem tænderne. Disse rester, som delvis opløses 3 f selve spyt- 

 vfedsken, og som af bakterierne bringes i gjæring, er nemlig et udmer- 

 ket næringsmiddel for flere af disse saakaldte "niundspiriUer' . 



De almindeligste af de^ arter, som ved mikroskopisk analyse af 

 spyt kan paatræffes hos forøvrigt ganske friske mennesker, er spiril- 

 lum sputigenum og spirochæta dentium, to meget smaa former, som 

 med sit svagt spiralsnoede staviormede legeme under hurtig omdrei- 

 ning om deres længdeakse med temmelig stor hastighed er istand til 

 at skrue sig frem gjennem den seige spytvædske. 



