34 



Kjendskabet til havbakterierne kunde dog endnu paa lang tid ikke 

 gaa synderlig raskt fremover, og det maatte ogsaa blivei ensidigt, da 

 man ikke havde uogen paalidelige metoder til at studere bakteriernes 

 udviklingshistorie og fysiologi, saalænge man ikke kunde' dyrke dem. 

 Man maatte derfor indskrænke sig til at studere saadanne store og 

 karakteristiske former, som allerede veid sine morfologiske for- 

 hold let og sikkert kunde adskilles fra hveira,ndre. Saa.dannei [ormer er 

 s v o v 1 I-" a k t e r i e r n e, hvortil ogsaa, monas Miilleri sandsynligvis 

 niaa henføres; de har været undersøgte af Ørsted (1844) og Cohn 

 (1865), og senere har W a, r m i n g og Engler ofret dem et ind- 

 gaaende studium, specielt i morfologisk retning, og udredet de for- 

 skjellige arter, som forekommeT ved NordeuropaiS kyster. Mest be- 

 kjendt er slegten beggiatoa, hvis arter findes i sjøen og i svovlkilder ; 

 den har temmelig lange og tykke traa,dei, sammensatte af en enkelt 

 række celler. Den kan sees med blotte øie som et hvidt, slørformigt 

 overtræk paa bunden, paa saakaldt "død bund" , f. eks. ved udløb af 

 kloaker og andre steder, hvor der finder forraadnelse sted. Cellerne 

 indeholder nogle eiendommelige', sterkt lysbrydende draaber, som er 

 opløselige i svovlkulstof og for størstedelen bestaar af svovl. Naar 

 cellerne dør, kan svovle' ofte udskille sig i krystalform. Beggiatoa 

 og de endre svovlbakterier findes kun paa saadanne steder, hvor der 

 fmde-s svovlvaiidstof ; de'rfor antog ma.n tidligere — cf Ler C o h n s 

 undersøgelser — at bakterierne iidskilte svovlvandstof. .Seiierei har 

 W i n o g r a d s k i kunnet vise, at de tvertimod optager og forbruger 

 svovlvandstof, som for dem er et vigtigt næringsstof. Hvis man dyr- 

 ker dem uden svovlvandstof, forsvinder svovldraaberne af deres celler, 

 og der kommer ikke nogen nye igjen, før man tilfører dem svovlvand- 

 stof. Derimod har det været muligt at paavi.se', at de da, afgiver 

 svovlsyre til den omgivende vædske. Bakterierne 0'ksyder*er altsaa 

 svovlvandstof til frit svovl og oksyderer svovlet videre til svovlsyre ; 

 derved frigjøres kemisk energi, som ba,kte'rierne anvender til sin livs- 

 virksomhed. Derfor ka,n de nøie sig med meiget lidet organisk næring, 

 ■og med meget enkle forbindelser som myresure og eddikesure salte. 

 Det er endogsaa muligt, at de er helt uafhængige af al organisk næ- 

 ring, men da man endnu ikkei har kunnet faa, dem i renkultur, har 

 man ikke med bestemthed kunnet paavise det. 



Det svovlvandstof, som svovlbakterierne oksyderer, maa altsaa 

 komme tilveie pa,a anden maacle ; det sker paa den ene side derved. 



