41 



de mangfoldige kjære og kj endte stemmer, der opliver de solfyldte 

 løvlier, hører vi her kun faa — paa denne aarstid ofte slet ingen ; vi 

 vandrer omkring jnellem stammerne som i et tempel, hvor ro og taus- 

 hed hersker, og hvor vi i lange stunder kun hører lyden ai vore egne 

 skridt. 



Men pludselig vækkes vor opmerksomhed ved noget, der faldt 

 og gav klang i den af tusender af smaa hulruni gjennemsatte haarde 

 jord. Vi stanser uvilkaarlig og hetragter gjenstanden, der viser sig 

 at værci en stor kongle, opfliset, ramponeret og berøvet sine frø. Nu 

 faldt der igjen en, saa nok en og endnu en fjeirde og en femte. Hvad 

 kan det dog være for væsener, der kaster alle disse' kongler nedover 

 os? Vi vender blikket opad, men vi kan ikke tydelig sjelne, hvad det 

 er, som beiinder sig deroppe mellem det tætte bar, vi ser kun, at der 

 er noget, som bevæger sig og hører en knirkende, hakkende og puslende 

 lyd, der synes at komme fra forskjellige steder af træet cg lader os 

 formode, at de nedfaldende kongler ikke skriver sig fra et enkelt, men 

 fra flere dyr, der sidder skjulte bag topgrenenes tætte barklædning. 



Mens vi saaledes anstrenger os for at finde gaadens løsning, 

 kommer en liden flok forholdsvis smaa fugle flyvende og slaar sig under 

 munter fløiten ned i toppen af et af de nærmesfte trær. Vi forsøger at 

 følge dem med øinene, men de flestei af de^m bliver snart borte for os i 

 det tætto bar, og deres livlige fløiten taber sig ligeledes efterhaainden. 

 Kun et par af de nylig ankomne kan vi endnu se, og vi bemerker, hvor- 

 ledes en af dem klatrer udover en tynd gren, afbider en frisk kongle og 

 bærer den i sit neb længere ind mod stammen. Her ser vi den give sig 

 ifærd med at bearbeide den med nebbet, medens den holder den fast 

 mellem sine fødder. I den betydelige høide, hvori dette foregaar er det 

 dog ingenlunde let at se fuglen tydelig, og dens farve viser det sig alde- 

 les umuligt at bestemme paa grund af de uheldigei belysningsforholde. 

 Mein vi tager vort gevær tilhjælp. Et skud, og den ene af fuglene 

 styrter, efterfulgt af en hel liden regn af kongler, grenstykl^er, bar- 

 naale og barkskjæl, til jorden lige for vore fødder. 



Der indtræder et øiebliks forvirring blandt de i de nærmeste træ- 

 toppe siddende fugle, og den livlige, eiendommelige fløiten lader os for- 

 mode, at der er en større flok af dem forsamlede her. Vi sev ogsaa 

 enkelte flytte sig fra det ene træ til det andet. Snart indtræder dog 

 igjen efterhaanden den tidligere stilhed, kun lyden af de faldende 

 kongler fortæller os, at flokken ikke har fortrukket, men tvertimod 



