53 



dent og saa at sige altid tilfældigt. Det sammo maa siges med iiensyn 

 til døde dyr. 



Ved nøiere betragtning af trichopterygiernes munidele falder 

 det straks i øinene, at disse dyr maa nære sig af vegetabilske stoffer; 

 deresi kindbakker er saaledes korte og finttandede og in drattede til 

 tygning eller knusning af skjøre plantedele. Dyrenes opiioldssted og 

 hel© levevis peger ogsaa hein, paa, at de udelukkende er planteædere, 

 men hvilke plantestoffer eller plantedel© de fortærer, ©r i.kk© paa det 

 rene endnu, og baad© i den og i andre retninger bør disse smaa livlige 

 dyr nøiere studeres. Man lægger kun lidet eller slet ikke merke til 

 saadanne dverge, saa længe man ikke specielt har faaet interesse for 

 dem, og dog forekommer de i et uhyre antal. En enkelt træstub med 

 gjærende saft, en enkelt lill© gjødningshob, eller en haandfuld vissent 

 løv kan huse tusinder af dem, og indenfor norsk faunaomraade, særlig 

 i den sydlige del af landet, vil det vise sig, at antallet af arter ikke er 

 ring©. 



For forskerne eller samlerne^ der ©r bleven mæt af at studer© 

 eller samle- de mere iøinefaldende former indenfor hans specielle om- 

 raad© er der ofte "ny jord" at bearbeide og nyei impulser at hente, ved 

 at give sig i kast med dvergformerne, der som oftest bliver forsømt© 

 og derfor er mindre godt kjendt©. Den viderekomne koleopterolog, 

 deir ønsker at fordybe sig i det smaais verden, har et godt og frugtbart 

 studiefelt i trichopterygierne. 



Om honningtrær. 



Honningtrær ©Iler bitrær spillede engsmg en meget fremtræ- 

 dend© roll© for folkene i Østersølandene, de østlige dele af Preus- 

 sen og i Vestrusland, og i middelalderen kund© mian. spore deres mer- 

 kantil© og industrielle virkninger østoveT lige til Wolga, sydover til 

 Konstantinopel og vestover til langt ind i Tyskland, til Norgei og 

 England. Ja diss© trær greb iad i Østersøprovinsernes beboeresi sæder 

 og skikke, og i deres historie; d© gav anledningen til en hel række 

 lovudkast, var aarsag i stridigheder og feider, ja endog stor© krige. 



Hos de ældste indbygger© i Østbaltikum var skovbiavlen en vigtig 

 næringsvei ved siden af fiskeri, jagt og fædrift, og har. delen med hon- 



