54 



ning og voks maa have bragt dem em betydelig indtægt. En stor, om 

 ikke den største, del ai honningen anvendtes maaske i landet selv ved 

 fremstillingen af "Met'' . 



Skovbiavlen beholdt i hele middelalderen en s+or betydning i de 

 nævnte lande, og i næsten alle fra den tid stammendei kontrakter, doku- 

 menter om grænsestridigheder o. a. nævnes honningtræme som vig- 

 tige» eiendomsobj ekter. Dei sidste resteir ai denne biavl finder man 

 lige op til vor© dago. I slutten ai forrigei og i begyndelsen af dett© 

 aarhunidreide dreves skovbiavlen delvis^ i enkelte egnei i Østbaltikum 

 og ogsaa. i enkelte dele af Kurland og Livland. Man kan selv i vore 

 dage af og til træffe paa slige kuber, t. eks. ogsaa i dele ai provinsein 

 Vest-Preussen. Indtog end Østbaltikum en fremtrædende plads med 

 hensyn til skovbiavlen, saa var dog denne erhvervsgren i middel- 

 aldleren ogsaa udbredt over hele Europa. 



Honningtrærne var indrettede paa følgende maade (se figuren) : 

 Først søgte man ud et træ, helst en furu, som var passelig stor 

 og gammel, og stod tilstrækkelig beskyttet mod vinden ; veden i træet 

 maatte ikke være for fast, men "tjæreholdig", noget man først og 

 fremst sluttede sig til af det sted, hvor træet voksede (i Estnien 

 kaldtes saadanne trær lanei-puu). Man huggede dernæst med øks en 

 langagtig, firkaniet hulning i træets stamme, i almindelighed i en 

 høide af 20 fod over jorden (mellem 12 og 24), men aldrig lige under 

 træets krone. Havde man faaet hulningen tilstrækkelig dyb — der 

 maatte ikke hules ud formeget for at ikke frosten skulde komme til — 

 lukkede ma.n aabningen oventil og nedad med to tværbrætter, saaledes, 

 at der mellem brætterne bleiv passelig rum til at kommei ind med en 

 haand. Undlertiden gjorde man to slige udhulninger, og i meget 

 sjeldne tilfælde 3, i samme stamme ; de laa da altid over hinanden 

 paa samme side af træet, nemlig paa den side, som vendte fra den sed- 

 vanlige vindretning. Men træet maatte, om der skulde kunne lages 

 flere kuber i det, ligge godt i ly, saa ikke stormen kunde knække dft. 

 Dersom træet ikke syntes tilstr-ækkelig beisikyttet mod vinden, miaatte 

 der, selv om man kun gjorde en indhuling, ofte tåges bort større dele 

 af kronen for vindfangets skjdd, og man slog da ofte brætter over den 

 afkappede stamme og lagde sten paa for at hindre, at regnen skulde 

 trænge ned i sftammein, saa den raadnede. Helst gjordes hulningen 

 mod syd, aldrig mod nord ; dog maatte man rette sig efter de lokale 

 forholde. — Derefter blev der anbragt en stor krog paa hver side af 



