Gl 



den gang vor verdensdel havde et afrikansk dyreliv, levede der ogsag^ 

 negerlignende mennesker. Heraf kan igjen drages den slutning, at 

 de- horder al urmennesket, som befolker Afrika, maa have lagt sin 

 vei over vor verdensdel. 



Kaliforniens kjæmpetrær. I „Petermanns Mittheilungen' for 

 januar li»02 bringer Emil 15 ard au negle interessante notiser om 

 Kaliforniens kjæmpetrær, hvoraf vi her skal hidsætte et kort uddrag. 



Kjæmpetrærne, sequoia gigantea, hvis udbredelse i vore dage alle- 

 rede er temmelig indskrænket, forekommer i staten Kalifornien. D© 

 mægtigste eksemplarer træffer man paa de vestlige skraaiiinger af 

 Sierra Nevada, særlig paa den del, der liggei- mellem American Kiver 

 og Deer Creeks kilde, i det hele en stræknmg paa 260 ongelske- mil. 

 De fleste af de skogteiger, hvor disse kjæmpetrær vokser, eies af pri- 

 vate selskaber, der er derfor stadig fare for, at de skal f orsvinde , 

 ikke mindre end 42 sagbrugselskaber arbeider ogsaa for tiden pa,a 

 disse trærs ødelæggelse. 



Calaveras Grove, en liden teig, der eies af privatmænd, indeholder 

 de høieste og tykkeste eksemplarer. Staten Kalifornien eier kun 

 Mariposa Grove, som i 1865 blev overdraget den af forbunjdsregjerin- 

 gen i Washington. Forbundsregjeringems eiendom er Sequoia Park 

 og Grand National Park, hvor nogle om end kun forholdsvis undeir- 

 legne eksemplarer forhaabentlig endnu længe vil blive Devarede for 

 den undrende efterverden. 



Den mørke sort-graia-brunlige bark eir haard som sten og over- 

 ordentlig ildfast. Kun som fyrstikketykke sponer fænger den tørre 

 bark straks fyr og brænder da halvt ulmende videire. Armtykke styk- 

 ker kan timevis udsættes for en sm.edekulsild, før de blir lagt til aske. 

 Ormgange træffes hverken i veden eller i barken. Kun i Je dybe 

 fureir i barken, hvor det der opsamJede støv holder fast paa fugtig- 

 heden, kan man finde svag antydning til lavdannelser. 



Veden ei- merkelig nok meget let og blød; i luften og jorden er 

 den overordentlig modstandsdygtig mod forraadnelse, sa,a at selv ganske 

 smaa stykker i aarevis kan byde veirligets indflydelse trods ; B e r d au. 

 fandt endog i ganske smaa stykker en tydelig udtalt ansats til petri- 

 ficiering. Kjernevedens farve er brunligrød, men i luften gaar den 

 snart over til mørk kirsebærrød. Splinten er hvid, kun der, hvor den 

 gaar over til død ved, har den en lys rosafairve. Aarringernei eir let at 

 paavise. og af forskjellige tællinger fremgaar det, at disse kjæmper har 

 en alder af 5000—9000 aar. 



Veden forarbeides paa stedet til bord og planker. I omegnen 

 bruges den til gjærdestav og til bindeverk pa.a træhusene. Ligeledes 

 forarbeides, der tagspon, der er meget varige og vakre. Alle grene, 

 som ikke kan brages paa anden maade, leverer et meget godt brændsel, 

 men da sagbrugene kun bruger en forsvindende liden del til brændsel 

 under sine kjedler, og da veden er meget billig, saaa.t det ikke lønner 

 sig at forsende den, ligger en stor del og raadner til ingen nytte. 



Naar et træ skal fældes, sættes der rundt om stammen en rækka 



