67 



Ved foden af Hallingskarvet fandt, som ovenfor anført. Dal f ii 

 stor og rankvoksen furestamnie i 1260 m. o. h. Følgelig roaa fure- 

 grænsen her engang have ligget høiere end 12G0 m. ; thi i det øverste 

 af skogbeltet finder man ikke rankvoksedet trær. 



Nu ligger furegrænsen ved Ustevand efter Dal i 1000 m.s høide, 

 altsaai er den lier sunket nier© end 260 m. 



Dal har ogsaa underrøgt mj^ene paa Dovre. ^) Det høieste 

 finidested, han her har af furerester, er ved store Saattelsjø, som ligger 

 i nordøstlig retning frai Kongsvold, lidt søndenfor Orkla. Heir findes 

 der furerødder og furestammer i stort antal i 3750 fod (1176 m.) o. h. 

 I denne høide har der altsaa tidligere vokset sammenhængende fure- 

 skog, og nu findes der ikke engang birk ved store Saattelsjøen. 



Nu ligger furegrænsen her i 860 — 870 m. o. h. ; følgelig er den, 

 siden furen voksede ved Saattelsjøem, sunket mere end 300 m. 

 Furegrænsens-) S3"nken paa Hardangervidden er 450 m. 



— — ved Hallingskarvet mere end . . . 260 „ 



— — paa Dovre mere end 300 „ 



Heraf følger, at den gjennenisnitlige sænkning af furegrænsen i 



de centrale dele a f det sydlige' Norge maa sættes til 3 5 — 4 m. 



Landets stigning i sidste afsiiit af den postglaciale tid kan for 

 disse egnes vedkommende i det høieste gaa op til 30 — 50 m., saa den 

 bliver ganske utilstrækkelig til at forklare den betydelige sænkning, 

 som skoggrænsen her har været underkastet. 



En anden faktor, som man ofte ser a^niørt at skulde have bevirket 

 skoggrænsens forskyvning, er udhugsten og skogens ødelæggelse ved 

 menneskehaand, i det lange tidsrum, Norge^ har været bebygget. Del 

 synes imidlertid ganske uantageligt, at denne faktor skulde have 

 kunnet bevirke en saai stor sænkning, som den vi ovenfor har seet, 

 virkelig har fundet sted. 



G r i s e b a c h"',i udtaler som sin mening, at furen, hvor den i 

 vort land har sin høidegrænse, stiger saa høit, som det paa nogen 

 Tnaade er muligt under de nuværende klimatiske forholde. 



Naar man betragter skogbestanden ved furegrænsen i vore fjeld- 



1) Naturen 1893, pg. 176—179. 



^) Sænkningen ved Folgefonnen er her ikke tåget med. da det ikke kan 

 rsees, paa hvilken rnaade Grisebach har be.stemt den opgivne øvre grænse for 

 fureresterne. 



3) L. c, pg. 21. 



