71 



maa snelinjen være sunken med samme høide som skoggvænsen. Lad 

 os nu se paa, hvorledes det forholdt- sig med vore bræer, dengang sne- 

 linjen laa 350 — 400 m. høiere, end den nu gjør. 



Vi vil begynde med F o 1 g 6 f o n n e n. 



Den bekjendte østarrigske bræforsker professor R i c h t e r, som 

 sommeren 1895 studerede forholdene ved de norske bræer, bestemjte 

 den klimatiske snelinjes høide ved Folgefonnen til 1450 — 1500 m. 

 Toppen af bræen har ifølge amtskartet en høide af 5270 fod (1653 m.), 

 følgelig vikle en Lævning af snelinjen, her paa omki-ing 200 rn. være 

 tilstrækkelig til al bringe Folgefonnen til ganske at forsvinde. 



Ved H a r d a n g e r j k e 1 e n ligger snelinjen nu i 1600 — 1650 

 m.s høide, og dens top naar op til 1920 m. En hævning paa omtrent 

 300 m. af snelinjen vil derfor være tilstrækkelig til at bringe al sne 

 og is til at forsvinde ogsaa fra. dette fjeldparti. 



J o 3 t e d a 1 s b r æ e n, vort lands største sne- og isfelt, naar 

 ifølge amtskartet med sit høieste op til 6495 fod (2038 m.). 



Bohr har her bestemt snelinjens høide til 5260 fod (1650 m.), 

 Keilhau til 5200 fod (1631 m.). Middel heraf blir 1640 m. 

 Richter anslaar høiden af den klimatiske snelinje ved Jostedals- 

 bræen til 1600 — 1650 m., altsaa i god oveirensistemmelse med Bohr og 

 Keilhau. En hævning paa omkring 400 m. af snelinjen vil følgelig 

 bringe ogsaa Jostedalsbræeni til at smelte fuldstændig bort. 



Vi ser heraf, at under den milde periode, da furen gik 350 — 400 

 m. hoiere op i vore fjelde, end den nu gjør, dai maatte alle de tre 

 størstøi bræer i det sydlige Norge være fuldstændig i.ortsmeltede. 

 Sneilinjen i de høiesite dele her laa dengang i noget over 2000 m. 

 høide. Følgelig naaedo kun nogl? af de høieste toppe hlandt Jotun- 

 fjeldene, Snehætten paa Dovre og maaske ogsaa et par ai de høieste 

 af Rondane op uver den. I disse trakter findes der i nutiden kun 

 mindre bræpartier, og tænker vi os saa, snelinjen her hævet 350 — 400 

 m. høiere op, saa indser vi, at ogsaa. i disse fjelde tapestidens og den 

 høie furegrænses bræeir maatte være reducerede til kun en ringe 

 brøkdel af de nuværende bræers- størrelse, ja sandsynligvis endog kun 

 til enkelte snefonner. 



Fra de nordlige Norge har man ikke iagttagelser, hvoraf man kan 

 slutte, hvormeget høiere skoggrænsen der laa under den milde periode. 

 Men en hævning af snelinjen paa- 400 m. vilde ikke strække til for at 

 bringe f. eks. Svartisen til helt at smelte bort; thi dens høieste naar 



