side af tungen; disse hornplader er bekjendt under navn af barder 

 eller h v a 1 s f i n. Efter dette forskjellige forhold, hvormed deres mund 

 er udstyret, har man inddelt hvaldyrene i to naturlige underordner, 

 nemlig : tandhvaler og bardehvaler (se fig. 1 og 2). 



Huden er glat og mat glinsende; den føles aldrig vaad, naar 

 dyret er ude af våndet; thi dette triller af i perler, ligesom paa en 

 vandfugl. Huden er vistnok gjennemtrængt af fedt, skjønt der hver- 

 ken findes fedtkjertler eller svedkjertler. Men lige under selve huden 

 og intimt forenet med denne, kommer et betydeligt lag med under- 

 hudsfedt, kjendt under navn af spæk; noget lignende træfier man 

 hos flodhesten og hos svinet. Spækket bevarer legemsvarmen og be- 

 skytter mod kulden, ligesom haarbeklædningen hos landdyrene. 



Ske lettet eller benraden er kraftig og tung ; forholdsvis stor 

 er hodeskallen, med et rundt baghodeparti, der omslutter hjernen, 

 mens det lange ansigtsparti foi-til afsmalner. Rygraden udmerker sig 

 ved sin store bøielighed, ligesom hos sæl^rne, hvilket skyldes de tykke 

 bruskskiver, som ligger mellem hvirvlerne, særlig fremtrædend© er 

 bøieligheden i lænde- og haleregionen. Alle hvalknokler bestaar for 

 det meste af porøs, "svampet" bensubstans, der indeholder meget fedt. 

 Af disse, ligesom af spækket, udkoges oljen (hvaltran). 



Deres b e v æ g e 1 & e s a p p a r a t er den lange og kraftige hale, 

 der i dette øiemed er særdeles hensigtsmæssig bygget. Bagenfor gattet 

 er nemlig kroppens haleparti høit i vertikal retning, men smalt og 

 samjnentrykt fra siderne, og dertil bøielig og spænstig ; bagerst» ender 

 halepartiet i den horizontale halefinne, som hvalfangerne 

 kalder 'sporen", der ikke indeholder skeletdele i sidepartierne, men 

 bestaar af straant bindevæv og fedtvæv (fiskene har, som einhver ved, 

 vertikal stillet halefinne med ben eller bruskstraaler). Dette svømme- 

 apparat bevæges nu ved kraftige muskler som en propel, og dyret kan 

 med pilens hastighed sikyde sig gjeiinem våndet. B ry stie m- 

 merne eller "sveivene" tjener væsentlig kun til at holde legemet i 

 sin rette stilling og til at balancere med. 



De svømmer i regelen bølgeformet; ialfald naar man lagttager 

 de smaa delfiner eller "springere" i vandfladen, sees først hodet, der- 

 paa sænkes dette og ryggen følger efter og synes at krummes, hvor- 

 efter dyret forsvinder for atter at komme op kort efter og gjentage 

 den samme manøvre ; ikke sjelden ser man ogsaa halen komme op 

 over vandfladen, hvilket er tegn paa, at de gaar i dj^bet for at blive 



