102 



borte en tid. Undertiden kan de ogsaa skyde sig med en større del 

 af kroppen ovenfor våndet, mem sjeldnere tumler de sig slig, at de 

 farer op i luften helt tørre af våndet, for straks efter at plaske ned i 

 vandskorpen. 



Deres eiendommelige bevægelsesmaade har man antaget at skulle 

 staa i forbindelse med aandedrættet, idet de maa hæve hodet 

 op over vandfladen for at hente luft; tydeligvis har næsea-abningerne 

 faaet det for pattedyrene usedvanlige leie, nemlig øverst paa hodets 

 overflade, som en tilpasning, for at aandingen skal kunne ske saa 

 letvindt som mulig. Den merkværdighed, at hvalerne.' dør efter kor- 

 tere tid, naar de er løbet op paa land, forklares ogsaa delvis ialtald 

 derved, at de paa det tørre blir forhindret i at udføre de regelmæssige 

 aandedrætsbevægelser, ligesom de er ganske uhjælpelige her i det hele 

 tåget ; desuden antages ogsaa dem omstændighed delvis at bidrage til 

 deres død paa land, at legemstemperaturen her forhøies over det nor- 

 male (feber), naar legemsoverfladen maa undvære det kjølende bad. 

 Som bekjendt høres let udaandingen, naar man er i nærheden, og for 

 de støn-e arters vedkommeinde' ser man en me^re og mindre fremtræ- 

 dende dusch eller straalei, enten enkelt eller dobbelt, s^prøites ud af 

 de ydre næseaabninger. Denne straale eller "sprøit" (hvalsprøit) er 

 fra tidligere tid altid antaget for at være vand, hvorfor man ogsaa har 

 havt den grundfalske aj;skuelse, at hvalen tager vand ijid i munden 

 og sprøiter det ud igjennem næseborene. "Sprø i ten' er imid- 

 lertid udaandingslufteii, og dennei kommer selvfølgelig fra 

 lungerne. Da nu udaandingsluften er mættet med vanddampe, vil 

 den i kjøligt veir tåge sig ud som en udslynget dampmasse, hvori vand- 

 dampene fortætter sig, den minder paa lang afstand om duscho fra et 

 springvand ; er der nu bølgegang og udaandingen maask© sker før 

 næseaabningeim© rigtig har naiaet vandfladen, rives der vistnok me- 

 kanisk noget vand med, der yderligere forhøier effekten. I varmt veir 

 er det vanskeligere at se denne "sprøit" , og fra smaa delfiner ser man 

 ofte ingen straaledusch, mens derimod deres udaanding let høres. 

 Baad© udaandingen og indaandingen foregaar overmaade hurtig, og 

 den nied vanddarnp overmættede udaandingsluft skydes ud ligesom af 

 en luftbøssei (prof. Hen king sammenligner den med vor "nysen"). 

 Umiddelbart efter følger den hurtige indaanding og man ser ryggen 

 krumme sig noget, saa at rygfinnen ofte kan bemerkes, hvorefter dyret 

 forsvinder; men ikke længe efter kommer dyret op igjen for at puste 



