106 



Norges tammeste fritlevende fugl. 



Af fiskeiiinspektor A. Landmark. 



Naar jeg undtager d© personer, hvem jeg allerede har gjort 

 beikjendt med nedenanførte iagttagelser, tviler jeg paa, at nogeii af 

 "Naturen" s læsere vil være istand til at angive eller gjætte, hvilken, 

 fugl der med rett© kan gjøre fordring paa den i overskriften anføite 

 betegnelse. Thi saavidt vides er der, foruden mig, ingen norsk fugle- 

 iagttager, der hidtil har havt anledning til at gjøre den paagjældend© 

 art til gjenstand for et omhyggeligere studium paa den aa,rstid, da 

 fuglens tamhed særlig aabenbarer sig, nemlig i rugetiden. Og hvad 

 der hidtil i den udenlandske ornitologiske litteratur er meddelt om 

 denne fugls frygtløshed ligeoverfor mennesket, er neppe synderlig 

 kjendt hos os, og kan heller ikke fuldt ud sidestilles med, hvad jeg 

 nød-einfor vil meddele. 



Det vil forstaaes af det anførte, at den fugl, hvortil jeg sigter, 

 ikke just hører til vore almindelig© arter. Og dog kan den heller 

 ikke betegnes som en sjeldenhed, idet hver høst skarer af den træk- 

 ker sydover gjenneim vort land, og ende! af dem uden tvil oftere 

 skydes sammen med nærstaaende arter, som den da er i følge med. 

 Men at den ogsaa ruger hos os, som det synes aarlig, om end i 

 begrænset antal, er først i den senere tid bleven kjendt, væsentiig 

 gjennem professor Colletts og mine iagttagelser. 



Den fugl, hvortil jeg sigter, er den lille s t r a n d v i b e (tringa 

 minuta, Leisl.), en art, der staar meget nær den langt almindeligere 

 temmincks strandvib© (tringa temniinckii, Leisl.), men er endnu en 

 smule mindre end denne (14^ å 15^ cm. lang). 



Indtil aaret J875 manglede fuldt paalidelig oplysning om den 

 lille strandvibesi forplantningsforhold (idet M i d d e n d o r f s anfør- 

 sel fra 40-aarene om fund af et rede ved Taimyrfloden i Nordsibirien 

 kan antages muligens at bero paa forveksling med en nærstaaende 

 østsibirisk art). Æg eller smaa unger af den var — bortseet fra 

 Middendorfs fund — aldrig bleven fundne, og dens rugepladse var 

 ukjendte. Forsaavidt positive anførsler om disse er meddelt i ældre 

 ornitologiske verker, f. eks. Holmgrens Skandinaviens Foglar, beror 

 disse kun paa gisninger eller upaaJ,idelige angivelser. 



Men i det nævnte aar lykkedes det de engelske ornitologer H. 

 Seebohm og J. A. Har vie Brown, som anvendte denne som- 



