111 



Og da jeg engang, efter i et kvarters tid at have sidde t ved siden 

 af en saadan fugl, vilde jage den op for at se, hvorledes den da vil de 

 te sig, lykkedes det mig ikke at faa den til at tåge til vingerne, lør- 

 end jeg en stund havde jaget den foran mig og herunder efter- 

 haanden var kommen den saa nær, at jeg var paa vei ^^il at træde 

 paa den. Og selv da fløi den kun nogle faa meter. 



Ogsaa de faa andre iagttagere, som har havt anledning til nær- 

 mere at studere den lille straaidvibe paa dens rugepladse, har frem- 

 hævet dens usedvanlige frygtløshed ligeoverfor mennesket. Saaledes 

 foi'tæller Harvie Brown bl. a., at da en af hans ledsagere havde 

 fundet et kuld nyklækkede unger, og han holdt en af disse i haan- 

 den, næi'mede den tilstedeværende af forældrene sig indtil omtrent 

 en fods afstand fra denne. Ligesaa omtaler P o p h a m i beretnin- 

 gerne om sine to reiser til Jenisei i 1895 og 1897 (Ibis 1897, p. 89 

 flg. og 1898, p. 487) fuglen som yderst tam. 



H. J. P e a r 5 o n, der i 1897 fandt mange reder af den lille 

 strandvibe paa øerne nordenfor Vestsibirien, skriver i Ibis for 1898, 

 p. 185 flg., bl. a. : "Det vilde være langt lettere at skrive en hel 

 afhandling end en notis om tringa minuta, saa fortryllende er denne 

 fugl i hele sin færd og saa aldeles uden frygt for mennesker." Vi- 

 dere beretter han, at mange af rederne blev fotograferede, idet appa- 

 ratet blev opstillet lodret over redet. "I to tilfælde" , fortsætter han, 

 "kom fuglen herunder tilbage og lagde sig paa. æggene, saa den blev 

 fotograferet. Den syntes at undre sig over, hvad det stores sorte klæde 

 og de øvrige rekvisiter — fotografen iberegnet — skulde betyde, men 

 viste ingen tegn til virkelig frygt." 



Alt dette samstemmor, som man ser, med mine ia,gttagelser. Naar 

 det derimod i dhrr. Seebohms og Harvie Browns beretning meddeles, 

 at den lille strandvibe ved to leiligheder lagde for dagen en iøine- 

 faldende frygt' for deres sorte hund, da er dette afvigende fra de 

 erfaringer jeg gjorde. Min sorte, langhaarede fuglehund letdsagede 

 mig stadig paa mine ekskursioner, men jeg kunde aldrig merke, at 

 strandviben nærede større frygt for den end for mig selv. Det hændte, 

 at fuglen ved redet spadserede frygtløst omtrent en halv hundelængde 

 foran hunden, mens denne i liggende stilling og med løftet hoved 

 med største interesse fulgte den nærgaaende besøger med øinone. 



I modsætning til den lille strandvibe, kan dens nære slegtning tem- 

 mincks strandvibe — som hos os deler opholdsted med den første — 



