157 



,, Oiens3'nlig fører føhnvinden tra tid til audeii frøene fra Oberland 

 over til Appeuzelleralperne, hvor de saa spirer.*' Hoiizontaldistaucen 

 mellem disse steder er ca. 25 kilometer. 



Skarenes betydning for indføi-elsen af nye plantearter fremgaar af 

 de talrige iagttagelser over den store rigdom jDaa planter, som netop 

 findes ved disse vindstræder. 



Naar det ved de her korteligen rekapitulerede kjendsgjerninger 

 raaa ansees for bevist, at vinden kan transportere paa distancer af 

 indtil 20 kilometer, saa har vi dog ikke dermed gjendrevet K er n er. 

 Disse distancer maa jo betragtes som forholdsvis korte, og om trans- 

 port af frø over "lande og have" kan vi ikke tale. Og dog kan jeg 

 ikkei afvise denne mulighed, om den end foreløbig kun kan støttes ved 

 en eneste paalidelig iagttagelse under vore breddegradea-. Denne iagt- 

 tagelse stammer fra aaret 1870, men er lidet kjendt. Der findes kun 

 en kort notis om den i aarsskrifiet for 1870 fra det naturforskende 

 selskab i Ziii*ich. Den handler om en haggelbyge' af salt paa St. 

 Gotthai-dt den 3Ute august 1870. Kenngott, dengang professor i 

 mineralogi, og E sch er von der Linth erholdt underretning om 

 fænomenet fra sagfører Muller fra Airolo. Jeg citerer af brevene 

 følgende: „Diligencekonduktør Pedrina fra Airola og skydsgutten 

 Re gli blev den 30te august 1870 klokken 11 om formiddagen, da 

 de fra Fliielen var kommen til Lucendrobroen, omtrent 20 minutter 

 fra St. Grotthardt hospits, overfaldt af en eiendommelig haggelbyge. 

 Haglene faldt saaledes, at ansigtet paa. dem begge blev ganske slaaet 

 blaat. Bygen vårede nogle minutter. De samlede op nogle af sten ene 

 paa veien; de var alle haarde og saltagtige; haggelstene (is) fandtes 

 derimod ikke. Himmelen var temmelig overskyeit, dog brød hist og 

 her en solstraale igjennem. Der blæste en stecrk nordenvind." Saa- 

 vidt iagttagelsetrne'. De af Miiller indsendte haggelstene opbevaies 

 nu i den mineralogiske samling i Ziirich, hvor professor Heim 

 velvilligst stillede dem til min disposition. De er typiske klornatrian- 

 krystaller, tildels med trappefoi-mig udvikling. "Ingen krysta! er helt 

 udviklet, men man ser tydelig at de skriver sig fra et findested, hvor 

 de har været voksede til et underlag. Dog er ikke fremmede mineral- 

 dele at bemerke, hvad der heller ikke var at vente hos et salt, der 

 forekommer paa jordoverfladen som et løst overdrag, ja som er saa 

 løst, at storme har kunnet hvirvle de enkelte individer i veiret og føre 

 dem bort," siger Kenngott. Jeg har veiet de 19 prøvestykker. De 



