175 



Efter denne' digression vil vi vendei tilbage til vor undersøgelse 

 af urglassets indhold, og vi vil nu igjen kun anvende den s vagere 

 (30 — 40 gangei) foi*størrelse. 



Af infusion&dyr finder vi endnu nogle former, hvoraf den ene, der 

 er forholdsvis stor, i nogen grad minder om den netop beskrevne 

 ajaphileptus. Ligesom denne har den nemlig en halsformet forlængelse 

 af kroppen, men denne er hos nærværende form (tracheliuS ovum fig. 12) 

 betydelig kortere end hos amphileptus, ligesom kropsform.en er bredere 

 og mere oval (deraf ogsaa navnet). Da denne art imidlertid i det 

 væsentlige er bygget som de foran beskrevne, idet de forskjelligheder, 

 der findes — blandt andet et flertal af pulserende hulrum — kun er 

 af underordnet betydning, skal vi her ikke indlade os paa nogen detal- 

 jeret undersøgelse. Vi vil heller ikke ved denne' leilighed dvæle nær- 

 mere ved den paa limnophiluslarvens ene forben sidden de infusorieform 

 {zoothamnium parasitica), en repræsentant for de eiendommeligt for- 

 mede klokkedyr, da vi i en følgende artikel skal komme tilbage til 

 denne interessante afdeling af infusionsdyrene. 



Som vi har seet er antallet af de livsformer, som vi forefandt i 

 vaarfluelarven og dens larvefutteral, ganske betragtelig stort. Skulde 

 vi have givet en nøiagtig fortegnelse over artsnavnene paa alle dyre- og 

 planteformerne, vilde det blive en temmelig lang liste, ligesom antal- 

 let af individer for enkelte arters vedkommende er ret betydeligt. Men 

 ingen af disse former kan betegnes som egentlige parasiter ; de er alle 

 mere eller mindre tilfældige gjester her, og ihvorvel enkelte af dem 

 maaske nyder adskillige fordele af sit ophold i lar\^efutteralet, er dog 

 de allerfleste ganske uafhængige heraf og forekommer lige hyppig paa 

 andre steder, f. eks. paa planterne, i slammet eller paa og i andre 

 gjenstande langs bredderne. 



Søormen. 



Der foreligger fra de ældste tider en mængde beretninger om det 

 underlige djT, der har faaet navnet søormen. I 1892 tog en zoolog 

 (Ou dem ans) sig for at samle og sigte alle disse fortællinger. Han 

 sondrede da først ud alle fantasifostre og demæst alle beretninger, som 

 kunde henføres til andre store kjendte sødyr. Men saa blev der en 

 rest igjen, hvor det virkelig sjoites at foreligge troværdige iagttagelser 



