179 



hænderne; de øverste lag var vistnok ikke rddglodende, men dog- saa 

 varme, at man ikke skulde tro, at de kunde betrædes med fødderne ; 

 de var dog tydeligvis mindre varme paa oversiden end paa undersiden. 



Endelig viste G af prestens medhjælpere sig. alle festlig smykket 

 med blomsterkranse og bærende en 15 fod lang bjælke, der var be- 

 stemt til at tjene som spæt ved fjernelsen af det øverste stenlag. 

 Denne betydelige længde maatte den efter sigende have paa grund af 

 den udstraalende hede ; Langle}' havde imidlertid forsikret sig om, at 

 man kunde have hjulpet sig med en trediedel af denne længde, og for 

 at forhoie virkningen blev den lagt ned og brændt paa stenene, hvor- 

 ved man opnaaede, at det lag, hvorpaa der skulde gaaes, saa ud som 

 det glødede. 



Nu begyndte den spændende del af ceremonien. Presten viste 

 sig, smykket med blomster og med en stor busk af ti-træets blade i 

 hænderne, gik en stund rundt haugen, som om han udsøgte sig eu vei 

 over den, og gik saa med hurtige skridt ret over. To af hans med- 

 hjælpere fulgte ogsaa efter, men holdt sig længer ude i haugen, hvor 

 stenene ikke var varmere, end at Langley kunde berøre dem med 

 haanden. Dette g;jentoges flere gauge, og tilsidst fulgte tilskuerne med 

 over stenhaugen. Ingen af europæerne vovede dog at gaa over de 

 varmeste stene med bare fødder som de indfødte ; en gut, som forsøgte 

 det, fandt stenene for varms og vendte straks om. 



Iscenesættelsen af ceremonien var ganske virkningsfuld. Stedets 

 beliggenhed ved kysten, hvor brændiugen brød, mængden, som løb over 

 de „glødende" stene, den blomstersmj-kkede prest med sine medhjæl- 

 pere, der gik midt igjennem de slikkende ildtunger, alt dette kunde 

 ikke undlade at gjøre et dybt indtryk; men det for den tilstedeværende 

 fysiker væsentligste spørgsmaal, nemlig om stenenes virkelige tempe- 

 ratur, var dermed ikke løst. Det var klart at stenenes kvalitet spillede 

 €n stor rolle ; ti da presten paa en af naboøerne havde forsøgt at ud- 

 føre ceremonien paa marmoragtige stene, var det mislykkedes. Det 

 viste sig ogsaa, at man kunde staa paa en af de hedeste stene 8 — 10 

 sekunder, før heden føltes gjennem skosaalerne. 



Langley tog en af stenene med sig ombord for at undersøge den 

 noiere. Den viste sig at være af en meget blæret basalt, der blev 

 forholdsvis kold paa den ene side, selv om man satte den i rødglod 

 paa den anden, og var saaledes en meget daarlig varmeleder. Dens 

 varmeledningsevne var saa liden, at han kunde holde en splint af den 



