208 



En ny istidsteori. 



Vi lider som bekjendt heller af en overflod end a.f en mangel paa 

 teorier for aarsagerne til oprindelsen af de selnilære temperaturfald, 

 som man kalder isperioder. Ko&miske og telluriske aarsager er gjort 

 gjældende, som forandringer i jordens ba^ne^ eller aksens hældning, sol- 

 systemets vandring gjennem koldere regioner af verden srummet, for- 

 andringer i jordkartet, som henviser de varme havstrømme til andre 

 ba.ner, forandringer i atmosfærens kulsyreindhold o. s. v. Ingen af 

 dissei mange' teorier har vundet almindelig tilslutning, og de bekj endte 

 opdagelsesreisende P. og F. S a r a s i n i Basel har derfor anstrengt 

 sig for at finde en forklaring, som støtter sig paa mindre usikre 

 grundlag, skrives der i "Prometheus" . 



Som bekjendt har man slaaet fast, at et temmelig lidet fald i aarets 

 middeltemperatur paa omkring 3 — 4 gr., samtidig med en vis stigning 

 af luftens fugtighedsgrad vilde være tilstrækkelig til at fremkalde de 

 klimatiske forandringer, som ga^v vor isperiode dens præg. De nævnte 

 naturforskere stillede nu sig selv følgende spørgsmaal : "Kan man 

 opdage aarsager, som ikke ligger altfor langt udenfor vore erfaringers 

 omraade, og som gjennem længere tid kunde være istand til at frem- 

 kalde et temperaturfald paa omkring 4 gr. i solvarmens virkning paa 

 vor planets samlede overfladei og samtidig begunstige en tiltagen af 

 luftens fugtighed ?" En saadan aarsag tror nu fætterne Sarasin at 

 kunne finde i vulkanske støvskyer. Saadanne skyer opfyldte de øvre 

 regioner af vor atmosfære gjennem et tidsrum af 2 — 3 aar, fra sommeren 

 1883 af, efter Kratauudbruddet, og de frembragtei de glimrende dæm- 

 ringsfænomener, som vi dengang glædede os over. Det er nu af vig- 

 tighed for den nye teori, at disse fænomener foraarsagede paaviselige 

 indvirkninger paai temperaturen og luftens fugtighedsgrad. De opslyn- 

 gede vand og støvpartikler frembragte- taageslør, hvorved den laver© 

 staaende sol paa lavere- breddegrader ofte blev ganske- skjult og selv 

 middagssolens- straaler svækkedes. Professor Forster i Berlin siger 

 i slutningen af sine undersøgelser over Krakatau-fænome-nei-ne, at disse 

 taageslør har svækket solens lys og varmestraaler betydelig, mens de 

 fine støvpartikler paatagelig begunsigede skydannelsen og nedbøren. 



Naar nu korte udbrud af en enkelt vulkan kunde fremkalde for- 

 styrrelse i lys-, varme- og fugtighedsforholdene over store dele af jor- 

 den, forstyi-relser, som vårede i flere aar, saa maa de fortsatte vulkan- 



