217 



vi regne med et stort antal bakterier, en mængde mugsoppe etc. og 

 en række kemiske reaktioner. 



Som ovenfor omtalt indtræder den normale opløsningsproces ved 

 stadig surstoftilførsel til det begravede kadaver, og der dannes derved 

 som følge af oksydationen forskjellige syrer. Den normale opløsnings- 

 proces ligner saaledes en forbrænding. I det væsentlige bestaar denne 

 i et fortsat henfald af de molekyler, som sammensætter vort legeme. 

 Tager man nu de forskjellige arter soppe med i betragtning, som med- 

 virker til ødelæggelsen. og nævner man tilslut endnu de diverse insek- 

 ter, som lægger sine æg, som senere udvikler sig, paa de endnu ube- 

 gravne kadavere, saa kan man opgjøre sig et nogenlunde billede af de 

 foreteelser, som et begravet kadaver under normale forholde er udsat 

 for. Interessant ved disse foreteelser er det periodevise arbeide af de 

 lier skildrede faktorer, som stadig afiøser hinanden, indtil hele ødelæg- 

 gelsen er fuldført. 



Processen paask^^ndes overordentlig, naar døden er indtraadt som 

 følge af en infektionssygdom. I dette tilfælde bh r sygdomsspirerne 

 ligetil virkelige paaskyndere af opløsningeu og fortsætter sit arbeide 

 ved ødelæggelse af blod, væv o. s. v. Ligeledes vil f. eks. kadaveret 

 af en vattersottig eller et barn lettere hjemfalde til opløsning, da deres 

 muskler og organvæv ikke formaar at øve saa stor modstand mod ind- 

 trængen af mikroorganismer. En modsat og vigtig rolle spiller mate- 

 terialet i ligkisten. Jo mere modstandsdygtig og haardere materialet 

 ■er, desto langsommere vil opløsningsprocessen foregaa. 



Man ser, at man ved bedømmelsen af disse opløsningsforeteelser 

 maa have de forskjelligste omstændiglieder for øie. I ethvert fald er 

 maalet med begravelse i jorden at opnaa en hurtigst mulig opløsning, 

 og man skulde ikke modarbeide dette vigtige maal ved at anvende de 

 forskjelligste materialer, som forlænger processen. 



I overensstemmelse med denne rigtige anskuelse vikle i sin tid en 

 hersker forordne, at ethvert lig skulde lægges i jorden kun indhyllet 

 i et ligklæde. Fordomme etc. hos folket forhindrede dog gjennem- 

 førelsen af denne praktiske og hensigtssvarende ide, som keiser Josoph 

 II fremsatte. 



