221 



neslesommerfiigl og de mørktfarvede satyrider, hviler som oftest paa 

 den bare jord eller paa stene og bergvægge, med hvilke farven paa 

 deres viageunderside stemmer forbausende godt overens. 



At farven paa underlaget i det hele er en af de bestemmende 

 faktorer, idet dens overensstemmelse med dyrenes grundfarve i hvile- 

 stillingen yder dem beskyttelse, maatte jo allerede paa forhaand synes 

 rimeligt. Den lille om foraaret hyppige thecla rubi, hvis vingeunder- 

 sider er grønne, hviler ogsaa i overensstemmelse hermed i regelen paa 

 de grønne plantedele, ligesom den smukt røde polyommatus hipothoé 

 gjerne udvælger sig de røde blomstertoppe hos syrearterne til hvilested. 



Visse arter, f. eks. den i april — mai hyppigst flyvende lille blaa- 

 vinge, lycæna argiolus, tager om natten væsentlig sin tilflugt til trærne 

 (den nævnte art særlig birketrærne), og dette er ogsaa tilfældet med 

 mange af tropernes pragtfulde sommerfaglearter, som af den grund ofte 

 kan være meget vanskelijze at faa fat paa. 



Mange arters skjulesteder er dog som før bemerket endnu ganske 

 ukj endte. 0. J. L.-P. 



Akerriksen. Denne bekjendte engvader, hvis skarpe skrig vi i 

 de h'se sommernætter har været saa vant til at høre, har i de senei^e 

 aar mødt stadig mindre talrigt frem til Bergens nærmeste omegn. Fra 

 den nedre del af Fløifjeldets skraaninger, hvor den ialtfald for 8 — 10 

 aar siden endnu var almindelig, er den nu vistnok helt forsvundet, og 

 i Sandvigen er den ogsaa i de sidste aar i stadig aftagende. 



Ogsaa i selve Bergensdalføret er dens antal i betydelig grad af- 

 taget, saa at man nu kun hører enkelte spredte eksemplarer, hvor 

 sommernatten tidligere gjenlød af deres karakteristiske skrig. 



Aarsagen til dens aftagen og forsvinden fra Fløifjeldsskraaningerne 

 er vel at søge i den tiltagende færdsel, der er en følge af de her an- 

 lagte spadserveie og anlæg; paa de andre steder turde maaske de 

 senere aars bestræbelser i retning af tørlægning af engene ialtfald have 

 været medvirkende. 



Akerriksens forøvrigt umusikalske skrig hører ligesom med i den 

 egte sommernatstemning hos os, og der er sikkert mange, som vil 

 komme til at savne den, om den helt skulde forsvinde herfra. 



0. J. L.-P. 



Kan fiskene høre lyd? Der er gjort adskillige forsøg for at 

 bringe paa det rene, om fiskene opf atter lydsvingninger, og de er saa- 

 vidt vides alle kommet til det resultat, at det ikke er tilfældet. For- 

 nyhg har J. Zen nek gjenta get forsøget paa følgende maade: I en 

 klokke (14. centimeter høi, 17 centimeter i diameter) anbragtes 

 en elektrisk virkende hammer, og klokken sænkedes derefter med 

 aabniugen opad saalangt ned i våndet, at dette næsten rak til 

 kanten af klokkeaabningen. For at hindre, at den bølgebevægelse 

 i våndet, som hammerens banken fremkaldte, skulde forplante sig 

 udover, sattes der udenom. klokken en bøtte, hvori våndet stod 

 lige høit som i floden. Fiskene har i elvene den vane, at de paa 

 klare sommer- og høstmorgener stiller sig i større eller mindre flokke 



