234 



nogen af dei i det foregaaende omtalte dyrearter. Vi lægger nemlig 

 merke til at lairven, en art af slegten aeschna, under svømningen hol- 

 der benenei ganske ubevægelige, og hvisi ikke det medfulgte slaan havde 

 været dev, skulde vi ialtfald til en begyndelse havt vanskeligt nok ved 

 at se, hvorledes bevægelsen foregaar. Ved slampartikleTnes hjælp 

 opdager vi imidlertid, at der fra bagkropsaabningen udpresses en vand- 

 straiale, som ved sin modstand mod den øvrige vandmassei driver dyret 

 paa skråa opad. Dewne bevægelsesmaade, som i principet er ganske 

 lig den, vi finder hos blæksprutterne, er fælles for flere slegter af libel- 

 ler. Den iverksættes ved udvidelse og derpaa følgende kraftig sam- 

 mentrækning af bagkroppen, hvorved hele den bagre del af tarmen 

 gjennemspyles af vand. 



Ogsaa naai' dyret sidder iro paa. en plantestængel eller lignende 

 ser vi bagkroppen udføre saadanne, men riglignok mindre kraftige 

 bevægelser. Disse hair imidlertid kun til hensigt at tilføre de i tar- 

 mens bagre del siddende aandedrætsorganer, de saakaldte tarmgjæller, 

 stadig friskt va(nd. 



Libellelarverne frembyder imidlertid ogsaa i andre henseender 

 eiendommeligheder i sin organbygning. En saadan er for eksempel 

 den til fangeapparat omda.nnede underlæbe, den saakaldte fangemaske, 

 soin 1 vor figur er fremstillet i udstrakt stilling. Som vi ser, e.r det 

 en komplet gribetang, som ved hjælp -af tilhørende muskler hurtig kan 

 slynges ud imod det inden rækkcvidde* kommende^ bytte. Naar fange- 

 masken ikke brages, bøies ved et led deais to halvdele sammen paa- 

 tvers, og det hele apparat fældes ind til hovedets underside, i hvilken 

 stilling man ikke let bliver opmerksomi paa, det, særlig om maia betrag- 

 ter dyret ovenfra. 



En noget anden form for aandedrætsredskaber end den, vi fandt 

 hos den foran beskrevne aeschnarlarvei, finder vi i enkelte andre libelle- 

 slegter, og da. vi i vandhoven netop finder en anden saadan larveform, 

 vil vi føre den over paa et af vore samleglas. Det er en larve af en 

 af de smukke blaa, grønne og røde agrionider ( "vandpiger" , som de 

 populært kaldes), som vi saa ofte paa solbeskinnede sommeTdage træffer 

 langs bredderne af de med planter bevoksede vande og tjern. Hos 

 dissei arter (se fig. 23) sidder aandingsorganet ikke' (som hos aeschna) 

 inde i tarmen, men ganske frit. Vi ser det ved enden af det leddede 

 bagliv som tre bladagtige vedhæng, der forøvrigt ogsaa, gjør endel tje- 

 neste ved at understøtte svømningen, som hos disse arter foreiga,ar ved 

 raske bugtninger af kroppen. Disse aanderedskaber kaldes almindelig 



