235 



trachégjæll&r, da de nemlig ei- gjennemspundet med et iietverk af 

 trachéer ellei' aanderør, hvis hovedgi'ene forløber omtrent som ner- 

 verne i et blad. 



Ligesom. de egte gjællei- besidder trachégjællerne evnen til at 

 udskille og optage den i vandeit opløste luft, og skille>r sig fra 

 gjællerne egentlig kun derved, at de fine luftrørsgrene ikke somj i 

 sidstnævnt-e omskylles af blod, men kun er omgivet af en zart proto- 

 pl asm am as se. 



En betydeligere udvikling har dette aandingsredskab naaet hos 

 de i vandhoven i mængde forefundne døgnfluelarver (fig. 24). Her 



Fig. 23. En agrionlarve, nat. st. 



Fig-. 24. En dognfluelarve, 

 svaot forstørret. 



sidder disse gjæller som smaa nyref ormede blade (hos den her afbildede 

 form) eller som fryndser (hos fleire andre arter) la.ngs begge kropssider, 

 mens de lange med fjærformet anordnet børstebeklædning forsynede 

 "halenokker" kun staar i bevægelsensi tjeneste. 



Slipper vi nogle af disse døgnfluelarver op i glasserne til libelle- 

 larverne, vil vi sna.rt merke, at en livlig jagt begynder; fangemaskerne 

 kommer i bevægelse, og det eme eksemplar efter det andet forsvinder 

 mellem de sterkere røveres kjæver. Døgnfluelarverne ernærer sig for- 

 øvrigt ogsaa selv af mindre dyr. De fleste arter lever i selv- 

 gravede gange eller rør i den bløde slambund, men kommer lierfra 

 ofte op paa planterne, ikke sjelden for at blive de lurende libelle- 



