237 



har faaet et helt antal af de bekjendte cinobei-iøde vandmidder (fig. 26) 

 med i prøven, skyller vi resten af hovens indhold ud, og vi giver os 

 nu atter ifærd med at mønstre våndet mellem vandplanterne. En og 

 anden sivstæagel med et paafaldende melkehvidt belæg plukker vi 

 forsigtig af og bringer det over i et af vore glas for at betragte^ det 

 nærmere ved vor senere mikroskopiske undersøgelse. 



Imidlertid bemerker vi paa stængelen til et vandrør (equisetum 

 fluviatile) et tykkere grønt belæg, som ved nærmere betragtning viser 

 sig at være eai repræsentant for de merkelige svampedyr (spongier), 

 hvis fleste arter som bekjendt er egte havbeboere. Den her forefundne 

 og i figurerne 27 og 28 af hildede form tilhører de kun i ferskt vand 

 forekommende spongiller og er den hyppigste, mest udbredte og tillige 

 den største af de europæiske arter. 



Fig. 26. En rød vandmicl (arrhemius emaroinator) seet fra undersiden; 

 tilhøire er ben og føler afbrudte. (Forstørret). 



Spongillerne er saakaldte kiselsvampe, hvis skeiet er opbygget af 

 kiselnaale, der er forbundet ved en kitmasse, den. saakaldte spongiolin- 

 substans, mens mange af havsvampene, for eksempel vore almindelige 

 vaskesvampe har sine skeletter opbyggede af hornnaale og derfor 

 betegnes som, hornsvampe. 



Ferskvandssvampenes skeiet besidder ikke nogen saadan sammen- 

 hængskraft og soliditet som hornsvampene og kan saavel af denne som. 

 ogsaa af andre gininde ikke faa nogen saadan anvendelse som disse. 

 De falder tvertimod meget let istykker, saa man maa anvende forsig- 

 tighed under optagningen, om man vil faa dem ganske hele ud af 

 våndet. 



Deres næring antages at beståa i saadanne organiske stoffer, som 

 findes opløste i våndet, og som gjennem et helt system af porer og 

 kanaler føres ind til de i det indre beliggende ernæringsceller, hvor 



