'lo i 



Efter vort kjendskab til de barometriske gradienters bevægelse er 

 det rimeligt at antage, at der gjennemsnitlig er en afstand af 2400 km. 

 mellem centrerne for et barometrisk maksimum og minimum. Tænker 

 man sig en rækk© parallele luftbølger i denne afstand og med en tryk- 

 forskjel svarende til 5 cm. kviksølv bevæge sig henover en flade af et 

 materiale- dobbelt saa fast som det blødeste glas, saa vil disse luftbølger 

 i fladen efter beregningen frembringe parallele bølger af 9 cm.s høide. 

 De forudsætninger, der liggeT til grund for beregningen, gjælder rig- 

 tignok ikke i naturen, men det er alligevel høist sandsynligt, at vi er 

 ca. 9 cm. nærmere jordens centrum, naar vi befinder os i et baro- 

 metermaksimum, end naar vi befinder os i et barometerminimum. 

 Paai grund ai våndets letbevægelighed maa vandstanden i havet ogsaa 

 veksle under vekslende lufttryk. Da 5 cm. kviksølv svarer til 68 cm. 

 vand, skulde vandstanden i et baromei-termaksimum være 68 cm. lavere 

 end i et barometerminimum, forudsat at barometerforskjellen er 5 cm. 

 Af disse 68 cm. depression kommer imidlertid, som tidligerei nævnt 

 9 cm. paa den faste jordskorpe. Den af vekslende lufttryk frem- 

 bragte nivaaændring i havet skulde altsaa i virkeligheden beløbe sig 

 til 68 ^ 9 eller 59 cm. 



Foruden tidevandsbevægelsen og det varierende lufttryk maa det 

 antages, at de samme kræfter, der foraarsager ebbe og flod, ogsaa vir- 

 ker direkte paa den faste jord og gir anledning til stadige formfor- 

 andringer. Noget lignende gjælder nutationen og andre af jordens 

 bevægelser. Forholder det sig endelig — som det synes at fremgaa af 

 N e w c o m b s beregninger — saaledes, at ikke alle døgn er nøiagtig 

 lige lange, at jorden med andre ord ikke altid roterer med den samme 

 hastighed, saa vil en vekslende centrifugalkraft ogsaai bidrage' til at 

 fremkalde uafladelige bevægelser i jordskorpen. 



Bortseet fra joi-dskjælvbevægelsernei og forstyrrelser af vulkansk 

 art, som med stor hastighed forplanter sig gjennem hele jordlegemet, 

 er der altsaa meget, som taler for, at jorden ogsaa af andre grunde 

 stadig befinder sig i en vibrerende bevægelse. Vi ved ikke, om jor- 

 dens indre er fast, flydende eller gasformigt. Men de her paapegede 

 faktorer vilde være tilstrækkelige til at frembringe merkbare bevægel- 

 ser i jorden, selv om den helt igjennem bestod af et materiale af 

 samme fasthed som staal. 



Naturen 1903. 17 



