263 



danne den imposante krone, som har gjort alle tre cederarter til liøit 

 skattede parktrær i det sydlige og vestlige Europa. 



Isærdeleshed i parkerne i England, Belglen og Franlcrige møder 

 man mange herlige eiksemplarer a.f disse trær, navnlig i Chelseaparken 

 i London, i Paris og Versailles, i Normandiet, i Genf, ved de itali- 

 enske søer o. s. v. Omendskjønt disse parkcedre, blandt hvilkei der 

 er eksemplarer ai alle tre arter, kun vokser langsomt, er der dog 

 stammer iblandt, som har en høide af 25 — 30 m., og et -omfang ved 

 roden af 3 — 4 m., en statelig vekst, da de fleste først er plantet i det 

 18de aarhundrede. Den skjønne ceder i Paris' botaniskei hav ei har 

 desværre i den senere tid mistet sin, top, saa den ikke kommer til at 

 vokse stort mere i høiden. Da eedrene paa Libanon ogsaa sjelden 

 naar mere end en 40 — 50 m.s høide, saa tyder udviklingen af de euro- 

 pæiske parkcedre hen paa, at træet befinder sig meget vel i Vest- 

 europa, og at det naar sin fulde udvikling i løbet af 200 — 300 aar. 



Paa Libanon har cederen efter Oscar F r a a s' undersøgelser 

 afløst skove af eg, bøg, alm og hassel, hvis blade han fandt gode aftryk 

 af i egnens tufkalk, mens disse skovtrær nu ganske mangler der. Med 

 hensyn til eedrene viste der sig den merkværdige kjendsgjerning, at 

 de er vokset op paa gamle istidsmoræner, i et rigtigt morænelandskab 

 med smaa hauge, som ligner muldvai-peskud i det store. Libanons 

 skraaninger bedækkedes' altsaa før i tiden af en løvskov, saadan som 

 man nu finder den i Tyskland optil en høide af 400 m., og vi tør 

 derfor slutte, at Syrieu den gang har haiVt et klima, som ligneidei vort 

 nuværende. Jordbunden er en dannelse^ af is- og gletscheirtiden, som. 

 strakte sig herhen ; Libanons gietschere strakte sig denga-ng næstein 

 ned til havet. Indleiret i dette gletschergrus findes fiintevaaben, træ- 

 kul og spisieresteir (ben af jagtdyr) efter det præhistoriske menneskei. 

 Paa Libanon og de judæiske f j elde bedækkes en stor del af den til 

 kridtformationen hørende jordbund af en rødlig jord, den saakaldte 

 terra rossa. Det er denne af lidt jernoxyd rødfarvede kalkbreccie 

 (gletschergrus), som palæstinapilegrimmene i de første aarhundreder 

 samlede paa Ager Damaskenus og bra,gte hjem med sig under fore- 

 givende af, at det var den jord, Adam var skabt af, og endnu i det 

 15de aarhundrede forsikrede pilegrimmen Fabri naivt, at jorden vir- 

 kelig var meget plastisk og let at formei. Paa denne breccie, som 

 indeholder resterne af istidsmennesket, er altsaa de gamlei Libanon- 

 cedre vokset op paa. en tid, da det igjen var blevet meget varmere, 

 og isen paa disse fjeldhøider allerede var efterfulgt af løvskove. 



