277 



der ikke paa denne maade kan omslutte med sit protoplasma nærings- 

 stofkorn — altsaa alle ubevægelige celler og celler med yæ'gge — maa 

 have sig tilført næringsmidlerne i opløsning, saaledes a.t de ved opsug- 

 ning kan indforlives i cellen. 



Cellekjernen (nucleus) er det ofte vanskelig at se i -len 

 levende celle, den maa da ved særegen reagenser eller ved farve- 

 metoder gjøres tydelig. Den er meget ofte regelmæssig kuglerund 

 eller egformet — sæi4ig i planteceller — men kan dog ogsaa have 

 alleslags andre former, især i dyrecellerne. Kjernen kan være lappet, 

 forgrenet o. s. v. Hos endel bakterier og andre encellede væsener 

 bestaar kjernen af en hel del spredte korn, der ligger rundt i proto- 

 plasmaet (spredte kjerner). 



Cellekjernen bestaar af to forskjellige substanser. Den ene 

 (1 i n i n) danner et netverk, som i den levende celle vanskelig kan 

 sess, men efter behandling med visse reagenser farves som protoplas- 

 maet; det har en finkornet struktur, og man anser det nu gjernei for 

 at være identisk med protoplasma. Den anden substans kaldes k r o- 

 matin og er den egentlige kjernesubstans. Kromatinet kan være 

 fordelt i lininet paa forskjellig maadei. I kjernenettet finder man 

 almindeligvis en eller flere runde eller uregelmæssige smaa legemer, 

 der ogsaa med begjærlighed optar f arvestoffe, det er de saakaldte 

 kjernelegemer (n u c 1 e o 1 i). Disse tal er noget forskjelligt (1 — 5). 

 Til kj eimen hører ogsaa de tidligere omtalte pollegemer, der ligger 

 udenfor den i protoplasmaet. 



Ma,n antog tidligere, at der kunde dannes levende materie af døde 

 stoffe, den saakaldte uravl eller generatio spontanea. Men efterat man 

 lærte at skaffe sig ai med alle levende kim, derved at man steriliserede 

 de glais, vædsker og andre stoffe, som man anvendte til sine* eksperimen- 

 ter, kunde man ikke længer paavise nogen saadan nydannelse af liv, 

 og man sluttede derfor, at alt liv maa kommei fra tidligere eksisterende 

 liv (omne vivum e vivo). Da man havde opdaget cellerne, troede man 

 i begyndelsen, at cellerne dannedes af en almindelig levende substans 

 ved en proces, der skulde minde noget om krystallisation, saaledes at 

 først skulde kjernen krystallisere ud og derefter protoplasmaet dannes 

 omkring den. Dette er imidlertid ikke saa, og V i r c h o w har i en 

 sætning, der minder om den ovennævnte, slaaet fast, at enhver levende 



