279 



stjerneformet udstraaling (a s t r o s p h æ r). Af disse straaler vokser 

 nogle ud mod kromosomeme og fæster sig paa dem, saaledes at der fra 

 begge pollegemer udgaar lige mange traade til hvert kromosom. 

 Kjememembranen er nu forsvundet, alt synes at ligge frit i protoplas- 

 maet, kromosomerne deler sig paa langs og ved sammentrækning af 

 traaden fra pollegemerne hales halvparten af hvert kromosom hen til 

 det ene pollegeme, mens den anden halvpart trækkes hen til det 

 andet pollegeme. Kromosomslyngerne, der altid gaar med bugten 

 foran, kommer herved til at ordnes stjerneformig om hvert sit pol- 

 legeme, man har nu to stjerner istedetfor en, dobbeltstjernen 

 (d i a s t e r). 



Og tilslut forener saa alle de enkelte halve kromosomslynger i hver 

 af dobbeltstjememe sig til en sammenhængende kjernetraad (vi har alt- 

 saa nu to spireimer — dobbeltspire m), som derefter ved gradvis 

 omordning antar den tidligere beskrevne netf ormige anordning ; der 

 dannes en ny kjernemembran, kjernelegemer, og vi har to fuldt færdige 

 kjerner istedetfor den ene^. 



Under de sidste forandringer i kjernen har ogsaa protoplasmaet 

 delt sig i to halvdele, en om hver af de nye kjerner, og cellens deling 

 er nu fuldført. 



Man har i den sidste tid nøie studeret kjernen og protoplasmaiets 

 fysiologiske roller og deres indbyrdes forhold. Deler man et encellet 

 dyr, t. eks. paramecium, i 3 lige store dele, saaledes at en af delene 

 indeholder kjernen, tiltager denne sidste del i størrelse og udvikler sig 

 til et fuldstændigt dyr, mens de to andre dele efter en tid dør uden at 

 have forandret sin form eller størrelsei. Paa, samme maade forholder 

 alle encellede dyr sig; den del, der indeholder kjernen eller en del af 

 denne, vokser ud til et nyt individ, men kjerneløse dele gaar til- 

 grunde. Hos stentor, hvor kjernen ligner et perlebaand, kan dele, 

 der ikke er større end en 27de del af hele dyret, vokse' ud til et helt 

 dyr af almindelig form og størrelse, dersom det bare indeholder lidt 

 af kjernen. 



Dei kjerneløse dele kan leve noksaa^ længe efter fraskillelsen fra 

 kjernen, d© reagerer livlig ved irritationer og kan optage næringsstoffe, 

 men de kan ikke fordøie dem og har mistet al evne til at udskille 

 nogen stoffe. 



I den levende celle vandrer ofte kjernen til den del af cellen, 



