280 



hvor den størst& energiudvikling finder sted. Saaledes ser man t. eks. 

 i en overhudcelle- kjernen, som til at begynde med ligger i midten, 

 nærme sig hen til overfladen, naar overhuddannelsen paagaar, men 

 trække sig tilbage til midten af cellen, saasnart overhuden er dannet. 

 Lignende kjernevandringer har man paavist i en hel række tilfælde. 



Under cellens virksomhed opviser kjernen ganske' eiendommelige 

 forhold. I en del celler, hvor der til sine tider ophobes og omdannes 

 næringsstoffe, antar kjernen en sterkt lappet form, hvorved dens over- 

 flade blir særdeles stor. Noget lignende sker ogsaa i ovariet hos en 

 del hvirvelløse dyr, hos hvem egcellen vokser ud paa bekostning af 

 en stor næringscelle, idet egcellens kjerne lægger sig op til nærings- 

 cellernes væg og udbreder sig fladeformig omkring denne. 



Ved den indirekte kjemedeling fordeles, saa nøiagtig som det gaar 

 an, modercellens kromatinsubstans paa, begge dattercellerne. Hver af 

 dissei faar aldeles lige meget af modercellens kromosom. Denne minu- 

 tiøse fordeling, der staar i skarp modsætning til protoplasmaets masse- 

 deling, tyder paa, at kromatinet er det væsentligei af det, som moder- 

 cellen overgiver til dattercellen, og at det derfor har en særegen 

 betydning som bærer af de arvelige egenskaber. Denne anskuelse støt- 

 tes af de kjendsgjeruinger, vi kan konstatere, ved kjønscellernes mod- 

 ning og befrugtning. Disse cellers langvarige og komplicerede udvik- 

 lingsproces synes at have til hensigt at gjøre deres kjerne saa lige, 

 men deres protoplasma saa ulige som muligt. Egget leverer saagodt- 

 som hele embryonalcellens protoplasmamasse, men embryonalcellens 

 kjerner danner ved forening af de to kjønscellers fuldstændig kon- 

 gruente kjerner, og under udviklingens videre' gang fordeles den 

 kromatinmasse, som er dannet af egkjernen og sedlegemets kjerne, 

 ganske ligelig paa alle fosterets celler, saa at hver eneste af disse faar 

 lige meget af faderen og af moderens kromatinsubstans. Tiltrods for 

 den store forskjel i protoplasmamiængde, hvormed faderen og mode- 

 rens organisme bidrager til fostret, synes dette ikke derfor at modtage 

 flerci egenskabe fra moderen end fra faderen, hvilket igjen taler for, at 

 cellekjernen er bæreren af de arvelige egenskaber. 



B o veri har forsøgt eksperimentelt at vise denne forskjel i kjer- 

 nens og protoplasmaets betydning. Dersom man tar eg af søboller og 

 ryster dem, saaledes at de gaar istykkcr, og derefter befrugter de 

 kjerneløse dele af dem med sedlegemer fra samme dyreart, faar man 



