295 



de bedre kj endte fomier holoptychius og osteolepis, som forekomnoeir 

 i de høiere lag. Det er sikkerlig merker af hvirveldyrsliv, men lev- 

 ningerne er saa ufuldkomne, at meget lidet kan sige® om dem, og det 

 er ogsaa tilfældet med de smaa kegleformede tænder, som forekommer 

 i St. Peteirsburgs undr© silur, og som man tror stammer fra et dyr, 

 som ligner havlampretten. 



Lidt høiere oppe i berglagene, i de undre lag af den gamle, engel- 

 ske, røde sandsten, er der fundet flere og bedre bevarede eksemplarer 

 af en liden fiskelignende tingest, som sjelden, om nogensinde, over- 

 stiger to tommers længde, og som ogsaa rimeligvis er en slegtning af 

 vor tids slimaal og havlampret. 



Fig. 1. Cephalaspis (øvre fig.) og loricavia (nedre), en uddod og en nålevende 



pantsret fisk. 



De første hvirvel dyr var ikke: bare smaa, men de var bruskagtige, 

 saa at det var af væsentlig betydning for deres bevaring, at de blev 

 begravet i blød mudder saa fort som muligt efter dødens indtræden. 

 Selv om nu dette fandt sted, blev de senere underkastede trykket af 

 nogle mile fjeld, indtil deres levninger var presset flade som papir 

 og saa fuldstændig sammensmeltet med den omliggende sten, a.t det 

 ingenlunde er nogen let sag at klarlægg© deres dunkle omrids. Naar 

 man har denslags vanskeligheder at kjæmpe med, saa kan man ikke 

 undre sig over, at mens nogle naturforskere tror, at de smaa. dyr er 

 en slegtning af havlampretten, er der andre, som betragter det som 

 hørende til en fuldstændig anden dyregruppe, og atter andre tror, at 



