299 



dyrets død. For at gjøre undersøgelserne endnu vanskeligerei, var 

 tænderne i de forskjellige dele ai kjæven saa ulige hverandre, at man 

 neppe vilde tænke sig, at de tilhørte sajnme dyr, naar de fandtes hver 

 for sig. Ved siden af tænderne var disse fiske sedvanligvis, til for- 

 svar eller angreb, væbnet med terne, som af og til var af betydelig 

 størrelse, og ofte furet og tagget. Da de blødere dele tilintetgj ordes, 

 var tænderne og tomene det, som blev tilbage for at spredes i'Tindt 

 af bølgeslag og strøm, en tand her en anden der og saa en tom et 

 tredie sted. Derfor har det ofte hændt, at, naar disse dele er fundne 

 enkeltvis, et og samme dyr har faaet to — tre ganske forsikjellige navne. 

 Af og til kommer saa. tilsyne eksemplarer, der har undsluppet de tilsen- 

 der af farer, som de døde kroppe var udsat for, og som ikke bare 

 viser tændeme og finnerne. Og disse sjeldne eksemplarer er det netop, 

 som viser os, hvilke tærnder og tome som hører sammen, og saaledes 

 opdager man undertiden, at eii og saname fisk har faaet saa mange 

 navne, at det var nok for en hel skoleklasse. 



Disse gamle haier var ikke saa. store og mægtige fiske, som man 

 har i vor tid — disse viser sig først senere paa skuepladsen — men 

 mest fiske af ubetydelig størrelse, og, som tornene viser, ligesaa vel- 

 udrustøt til forsvar som til angreb. De tiltog hurtig i antal og paa 

 sin tid var de de raadende, idet de var udbredt overalt i havet. Deres 

 overherredømme var dog af kort varighed og de aftog i antal allerede 

 i kulperioden, for senere fuldstændig at undertrykkes!. Da haierne 

 senere igjen tiltog, naaede de aldrig op til sin tidligere talrighed, 

 skjønt de arter, som opstod, var raske, rovgjerrige former, bedre skik- 

 kede i kampen for tilværelsen. 



Den norske aimanak 1804—1903. 



Et hundreaarsjubilæum. 



Af I. Fr. Schroeter. 



Som bekjendt samles der hertillands paa mange ting, og der afhol- 

 des jo inden enkelte brancher internationale og skandinaviske kon- 

 gresser. At denne mani ogsaa har udstrakt sig til almanakker, tør vel 

 ikke være saa almindelig kjendt. lalfald var det mig overraskende at 

 høre, at der gaves folk, som kun samlede paa almanakker. At store bog- 



