313 



dem uden videre, som de kom ud af træet, af hvilket de havde tåget 

 sia næring, men deres smag var meget mere udsøgt, naar man fedede 

 dem med mel. 



„I Pontus og Frygien, fortæller St. J e r o n i m u s, sætter familie- 

 fædrene pris paa visse orme med et sortagtigt hode og diger krop, der 

 opstaar i raadent træ. At spise disse xylofager (træspisiere) er hos 

 diss© folkeslag en ligesaa stor luksus, som naar vi trakterer med sjeldne 

 fiske. Men bed en syrier, em araber eller afrikaner at spise slige 

 orm.e, og han vil foragte dem, som om man bød ham tusenbeai eller 

 firben." 



Hvilket dyr var denne prægtige cossus? Zoologerne ha^r endnu 

 ikke kunnet blive enige herom. Det synes imidlertid sikkert, at den 

 intet har at gjøre med den larve, som Linné siden har givet dette 

 navn. Man har i den villet se larven af oryctis nasicornis eller af en 

 lucanusi, men tingen er ikke sikker. Man har ogsaa. villet identificere 

 den med larver af andre biller, saaledes af cerambyx heros. Man ved 

 forresten, at Indiemei spiser en nærstaaende art eerambyx cervicomis, 

 som lever i bløde træsorter. Man spiser ogsaa lignende larver i Au- 

 stralien, som Carl Lumholtz fortæller i sin reise blandt kanni- 

 baler. „Mine sorte, fortæller han, havde i en omfalden træstamme 

 samlet en hel del larver af coleopterer, mied hvilke jeg delikaterede 

 mig i deres selskab. Blandt disse arter er der nogle, som smager 

 godt; enhver har sin særlige smag. Den bedste, en lysende» hvid af 

 fingerstørrelse, bebor akacierne, de fleste andre kratskogen, mens disse 

 er meget mindre og naar ikke den første i velsmag. De sortei sætter 

 i den grad pris paa dem, at de endog spiser en og anden levende, 

 mens de hugger dem ud af den tørrede træstamme — et lidet appe- 

 titligt syn. Larveme samles i kurve og stege®, saaisnart man kommer 

 til leiren. Dette foregaar simpelthen ved at kaste deim paa den glo- 

 hede aske, hvor de øieblikkelig bliver stive og sprøde, og de er saa 

 fede, at det putrer i dem, mens de steges. Efter at være vendt et par 

 gange med en pind vippes de frem af asken, og tilberedningen er iær- 

 dig.. Merkeligt nok var disse larver den bedste ret, d& indfødte kunde 

 byde mig, og hvori jeg fandt en virkelig ny deise. Brækker man en 

 saaidan larve over, finder man, at den bestaar af en gul masse, der er 

 temmelig kompakt, omtrent som en omelet. Den minder ogsaa lidt 

 om eg i smag, men det forekom mig dog, at den bedste sort, nemlig 

 akacielarven med sin bismag af nøddekjerner, overgik on europæisk 

 omelet." 



