nrs^ 



Et brev. 



Til 

 .Naturen" s redaktion. 



Molde, 15de oktober 1903. 



Jeg var henne og saa paa den helleristning ved Ud-Bogge i Eris- 

 f jorden, som oberstløitnant Ziegler har beskrevet og aftegnet i 

 Videnskabernes Selskabs Skrifter no. 7 for 1900. 



Den lang© sammenhængendei række i forskjellige grupper af dyr 

 maa uden tvil for samtiden have været et overvældende kunstverk — 

 enten det nu skyldes en enkelt stor mester eller en række af kunstnere. 



Blandt de mange mindre og smaa dyr er der et enkelt meget stort, 

 som aabenbart er en elg; de andre er vel rensdyr, skjønt jeg undrede 

 mig paa, at der ikke ved et enest© af dem findes antydning til, at 

 hornene grener sig fremover. 



Selve ristningen ser efter mit skjøn ud til at være uhyre meget 

 ældre end de ristninger af vikingeskibe, spiraler, skaalformige fordyb- 

 ninger og lignende, som jeg kj ender fra min kant af landet. Særligt 

 s.yae& jeg, fremstillingen af elgsdyret ligner de aller ældste udskjæ- 

 ringer paa ben og tænder, som er fundne blandt eskimoerne. 



Men hvad jeg fremfor alt beundrer, er^ at denne kunstner har 

 fundet paa at kaste et af dyrene paa ryggen med benenei i veiret. 



Der er en saa forunderligt lang vei for mennesket til begribelsen 

 af kunst i afstøbninger og udhugninger — meget længer end ved det 

 tegnede og maiede. 



Der var en gang en bondekone, som steg af kjærren nede paa 

 veien og nærmede sig varsomt til en liden bronce-dreng, der sad i 

 havensi springvand. Da hun nøie liavde betragtet figuren, sagde hun 

 med etslags angst : Herregud ! det ser meste ud, hvorsojn et badn ; — 

 hun havd© aabenbart mere fornemmelse af, at det var en fælslig natur- 

 dannels© end &t tilsigtet verk af kunst. 



Mens jeg stod og saa paa hin helleristning og stod paa selve det 

 Naturen 1',^- 20 



